Copyright © 2005 by Jeanne Kalogridis

Translation © Michaela Trubačíková, 2006

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE BORGIA BRIDE

přeložila Michaela Trubačíková

Redakční úprava Melita Denková

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2006

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-896-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-897-5 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Poděkování

Ústřední postavou tohoto románu je žena, jíž život přisoudil roli hrdinky. S hrdinkami a hrdiny se setkáváme jen vzácně, přesto jsem měla to štěstí, že jsem jich pár poznala a ráda bych je zde uvedla.

Za prvé jsem zavázána Jane Johnsonové za její neskonalou trpělivost, důslednost a obdivuhodnou profesionalitu. Bez její redakční práce, inspirativních komentářů a návrhů by tato kniha nevznikla. Děkuji rovněž její kolegyni z nakladatelství HarperCollins ve Spojeném království Emmě Coodové za moudré připomínky, které se ukázaly jako neocenitelné. Jane i Emma nemalou měrou napomohly dát románu lepší tvar.

Také jsem nesmírně vděčná svému hrdinnému americkému zástupci Russellu Galenovi za svatou trpělivost a naprosto spolehlivou podporu, jíž se mi od něho po celou dobu dostávalo. Můj dík směřuje rovněž k mému zahraničnímu agentu Dannymu Barorovi za to, s jakou houževnatostí zastupoval moje zájmy. Oba pánové se projevili jako brilantní vyjednavači a já si uvědomuji, jaké mám štěstí, že stojí na mé straně.

Dostávám se k nejzasloužilejšímu ze všech hrdinů, ke svému manželu Georgeovi. George se mnou, aniž by ztratil dobrou náladu, vydržel to, co by jiný partner nedokázal. Pomáhal totiž vrtošivé, svéhlavé spisovatelce připravit k vydání objemný rukopis. Jeho bystrému oku neunikly opakující se výrazy ani mezery v logice vyprávění. Přicházel s bezpočtem nápadů, jichž jsem se s radostí chopila a které oživily některé fádní scény. Díky jeho návrhu získal například popis svatební noci Sanchy a Jofreho na pikantnosti. Píšu už víc než dvacet let a George jsem za tu dobu častokrát vmanévrovala do role pomocníka, a to v kterékoli fázi tvůrčího procesu. Ze srdce Ti za to děkuji, můj drahý, i když vím, že moje díky Ti život se mnou neulehčí.

Věnováno Jane Johnsonové

Prolog

Tomu jedovatému prášku se říká canterella a má smrtelné účinky. Jediná špetka dokáže člověka zabít během několika dní. Oběť má pocit, že jí někdo drtí hlavu v kleštích, ztrácí ostrost vidění a zmítá jí zimnice. Pak se přidají strašlivé křeče v břiše doprovázené krvavým průjmem. Ani ti nejsilnější se neudrží a křičí bolestí.

Povídá se, že tajemství jedu znají pouze Borgiové. Umějí prášek namíchat a podat oběti tak, že jed po chuti nepozná. Do tajemství zasvětila Rodriga Borgiu, nebo bych spíš měla říci Jeho Svatost papeže Alexandra VI., jeho oblíbená milenka rusovlasá Vannozza Cattanei, ještě když byl pouhým kardinálem. Rodrigův starší bratr Pedro Luis by nepochybně byl zvolen papežem, kdyby mu nebyla šikovně a včas podána canterella...

Rodrigo s Vannozzou byli přejícní rodiče a o recept se podělili se svými dětmi, přinejmenším se svou andělsky vyhlížející dcerou Lukrezií. Kdo by dokázal lépe omámit muže tak, že zapomněli na všechnu opatrnost? Nesmělému úsměvu a něžnému hlasu dívky, kterou Řím uctívá jako ztělesnění nevinnosti, odolá málokdo. Proč ji nevyužít jako nástroj zrady a nenápadnou nositelku smrti?

„Horečka Borgiových“ decimuje Řím stejně jako mor, řady duchovních řídnou a všichni kardinálové vlastnící půdu nebo jiný majetek žijí v neustálém strachu. Vždyť co se stane s kardinálovým majetkem po smrti? Všechno jeho bohatství připadne okamžitě církvi.

A hlava církve potřebuje velké bohatství, aby mohla financovat válku. Musí shromáždit početnou armádu, protože jen s ní se jí podaří dobýt postupně jeden městský italský stát po druhém, stanout v jeho čele a prohlásit se vůdcem nejen duchovním, ale také světským. Papež a jeho levoboček Cesare totiž nevzhlížejí pouze k nebesům, ještě víc baží po světské moci.

Za této situace jsem já uvězněna v Andělském hradu. Sdílím společný osud s jinými ženami. Z okna své komnaty vidím nedaleký Vatikán, křídlo s papežskými komnatami i palác Panny Marie, kde jsem kdysi bydlela s manželem. Smím se procházet po zahradě a zacházejí se mnou slušně. Přesto jsem přišla o svoje postavení, střeží mě a já tady žiji jako vězeňkyně. Proklínám den, kdy jsem poprvé zaslechla jméno Borgia. Modlím se, abych co nejdřív uslyšela pohřební zvony, ty, které vyprovodí na poslední cestě papeže.

A přece mám šanci se osvobodit. Právě v této chvíli držím v ruce lahvičku a prohlížím si ji proti jasným slunečním paprskům pronikajícím do mého přepychového vězení. Nádobka je vyrobena z benátského skla smaragdové barvy a třpytí se jako drahokam. Je naplněna matným modrošedým práškem.

Canterello, šeptám. Úžasná, mocná canterello, zachraň mě...

PODZIM 1488

1

Jsem Sancha Aragonská, nemanželská dcera muže, který jeden rok a jeden den vládl Neapoli jako král Alfonso II. Podobně jako Borgiové přišli i moji předkové na italský poloostrov ze Španělska. Také u nás doma se mluvilo španělsky a italštinu jsme používali pouze na veřejnosti.

Moje nejživější vzpomínka na dětství se váže k pozdnímu létu mého jedenáctého roku L. P. 1488. Tehdy se devatenáctého září slavil svátek ochránce Neapole svatého Gennara. Můj dědeček král Ferrante zvolil právě toto datum, aby uspořádal slavnost u příležitosti třicátého výročí svého nástupu na neapolský trůn.

Za normálních okolností se královská rodina neúčastnila bohoslužeb v katedrále svatého Gennara ve městě, ale dávala přednost pohodlí kostela svaté Barbory, nacházejícího se za zdmi opevnění královského hradu zvaného Castel Nuovo. Ale toho roku se dědeček vzhledem k výročí rozhodl přijít mezi lid a spolu s rodinou navštívit mši slouženou pro veřejnost. Proto se z hradu do města vydalo dlouhé procesí, jehož cestu lemovaly naříkající černě oděné ženy, které hlasitě prosily neapolského patrona o požehnání pro město.

Neapol požehnání opravdu potřebovala. Přehnala se jí spousta válek, v jedné z nich se po krvavé bitvě před čtyřiceti šesti lety zmocnil vlády nad městem náš rod Aragonských. Dědeček získal sice trůn pokojným způsobem, neboť mu ho předal jeho otec, všemi uctívaný Alfonso Šlechetný, ale ten se Neapole zmocnil násilím, když porazil vládnoucí rod Angevinů, příznivců Francouze Charlese z Anjou. Krále Alfonsa Neapolští milovali, neboť město za jeho vlády vzkvétalo. Nechal vystavět velkolepé paláce, vybudoval náměstí a tržiště, dal zpevnit hradby a doplnil královskou knihovnu. Mého dědečka však v lásce neměli, protože držel místní šlechtice, v jejichž žilách kolovala angevinská krev, pevně na uzdě. Celá léta vedl drobné války s místními barony a vůči poddaným byl nedůvěřivý. Oni mu jeho nedůvěru opláceli.

Neapol pravidelně ničila zemětřesení. Jedno z nich v roce 1343 srovnalo polovinu města se zemí a potopilo všechny lodě v jindy klidném přístavu. Svědkem katastrofy se tehdy stal básník Petrarca. Nad městem se tyčí sopka Vesuv a její výbuchy představují pro město stálou hrozbu.

Ze všech zmíněných důvodů jsme se modlili ke svatému Gennarovi a prosili ho, aby nás chránil.

Vstup královského procesí do chrámu působil velkolepě. Ženy z královského rodu s dětmi vešly dovnitř jako první, doprovázeny strážci v modrých uniformách lemovaných zlatem. Procházely jsme chrámovou lodí k oltáři podél černě oděných poddaných, kteří se před námi shýbali jako klasy ve větru. V čele kráčela královna Juana Aragonská, následována mými tetami Beatricí a Leonorou. Za nimi šla moje tehdy ještě neprovdaná nevlastní sestra Isabella; měla za úkol starat se o menší děti, tedy o mě, mého osmiletého bratra Alfonsa a o nejmladší dceru krále Ferranta Giovannu. S tetou Giovannou jsme byly vrstevnice, narodila se totiž ve stejném roce jako já.

Starší ženy byly ustrojeny v tradičním oděvu neapolských šlechtičen. Měly na sobě dlouhé černé šaty se širokými sukněmi, přiléhavými krajkovými živůtky a úzkými rukávy, které se směrem dolů rozšiřovaly a od zápěstí splývaly podél boků jako bohatý vějíř. Nám dětem bylo dovoleno nosit barevné oblečení. Tehdy jsem se oblékla do jasně zelených hedvábných šatů s brokátovým živůtkem těsně obepínajícím moji plochou hruď. Krk mi zdobila šňůra mořských perel se zlatým křížkem a hlavu mi pokrýval černý závoj z lehké průhledné látky. Alfonso měl na sobě bledě modrou sametovou tuniku a kalhoty.

Drželi jsme se s bratrem za ruce, kráčeli za nevlastní sestrou a měli se na pozoru, abychom jí nepřišlápli dlouhou sukni. Nasadila jsem hrdý, sebevědomý výraz a nespouštěla oči z Isabelliných zad, zatímco bratr se zvědavě rozhlížel. Já jsem se odvážila oči zvednout jen jedenkrát a zrak mi padl na velkou trhlinu v oblouku mezi dvěma masivními mramorovými sloupy. Prasklina rozťala obličej svatého Dominika na nástěnné malbě na dvě půlky. U stěny stálo lešení. Chrám se ještě stále opravoval po zemětřesení, které město zasáhlo dva roky před nástupem krále Ferranta na trůn.

Vadilo mi, že mě svěřili Isabelle a že se mnou není matka. Otec jí většinou dovolil, aby ho doprovázela. Míval rád po svém boku urozenou paní a půvabnou zlatovlásku Trusiu Gazullo. Soudím, že otec není schopen lásky, ale přesto v matčině blízkosti pokaždé zjihl.

Král Ferrante však považoval za nevhodné přivést do kostela v královském průvodu také otcovu milenku. Na druhé straně trval na tom, abychom se oslav zúčastnili já s bratrem Alfonsem. Podle jeho názoru děti nenesou vinu na svém původu a neměly by za něj trpět. Koneckonců, Ferrante byl sám levoboček.

Vyrůstali jsme s bratrem spolu s ostatními královskými dětmi v hradu Castel Nuovo a těšili se stejným právům a výsadám jako legitimní potomci. Matka přicházela, kdykoli si to otec přál, a často u nás zůstávala. Jen nevlastní sourozenci nám dávali jemně najevo, že máme v domě méněcenné postavení. Otec byl v tomto ohledu bohužel ještě důraznější. Nehrála jsem si s jeho legitimními dětmi, protože byli o několik let starší, ale nestýkala jsem se ani s tetou Giovannou nebo se strýcem Carlem, třebaže jsme si byli věkem blízcí. Zato s bratrem Alfonsem jsme tvořili nerozlučnou dvojici. Třebaže bratr dostal jméno po otci, v ničem se mu nepodobal. Měl andělsky milou tvář lemovanou zlatými kudrnami a matčiny světle modré oči. Bystrý, inteligentní hoch neznal záludnost nebo lstivost, které byly tak typické pro otce. Otcovu podobu jsem zdědila já. Byli jsme si opravdu nápadně podobní. Kdybych se narodila jako hoch, vypadali bychom jako dvojčata, které od sebe dělí jedna generace.

Isabella nás dovedla na vyhrazené místo před oltářem a my jsme se s Alfonsem stále drželi za ruce. Jak jsme se cítili v katedrále maličcí! Vysoko nad našimi hlavami se klenula masivní pozlacená kopule s obloukovými okny, jimiž dovnitř pronikaly oslnivé sluneční paprsky.

Za námi přicházeli muži královského rodu. Vedl je můj otec Alfonso, vévoda z Kalábrie. Následník trůnu se proslavil jako odvážný válečník, již jako mladík zvítězil nad Turky a ukořistil Otrantskou úžinu. Jeho činy mu sice přinesly věhlas, ale nikoli lásku lidu. Každý jeho pohyb a gesto působilo vladařsky a povýšeně, až z něho šel strach. Ten dojem byl ještě posílen strohým černým oděvem zdobeným karmínově červenou. Jeho zjev předčil krásu přítomných žen. V obličeji se šikmými lícními kostmi seděl dokonale rovný nos, pod úzkým knírkem se rýsovaly plné smyslné rty, zpod koruny jako uhel černých vlasů se dívaly uhrančivé tmavě modré oči.

Ta krása měla jedinou vadu: chladný pohled a tvrdý výraz. Otcova manželka Hippolyta Sforza před čtyřmi lety zemřela a mezi služebnictvem se šuškalo, že se utrápila. Prý pro ni byla smrt vysvobozením před manželovou krutostí. Vzpomínám si na tu křehkou, nešťastnou ženu s vystouplýma očima. Otec jí neustále veřejně předhazoval její nedostatky a dával jí nepokrytě najevo, že se s ní oženil jen proto, že to byla výhodná partie. Chudák Hyppolita musela dokonce poslouchat, jaké potěšení nachází v objetí mé matky.

Dívala jsem se na otce, jak prochází se svým průvodem kolem nás, a pozorovala, jak se muži stavějí do řady přímo před oltářem vedle prázdného trůnu, připraveného pro krále. K otcově družině patřili strýcové Federico a Francesco a také jeho nejstarší syn nesoucí dědovo jméno, kterému se ovšem říkalo zdrobněle Ferrandino, tedy „malý Ferrante“. Tehdy mu bylo devatenáct a byl v pořadí druhým následníkem trůnu. Zdědil otcovu krásu, ale měl ještě něco navíc, co jeho přitažlivost zvyšovalo: přátelskou, upřímnou povahu. Když míjel zbožné ženy a dívky, všechny při pohledu na něho tiše vzdychaly. Družinu uzavíral jeho mladší bratr Piero. Ten měl smůlu, podobal se totiž matce.

Jako poslední vstoupil do katedrály král Ferrante, v černých sametových kalhotách a peleríně, ve stříbrné brokátové tunice vyšívané zlatem. U boku se mu v pochvě houpal korunovační meč zdobený drahokamy. Znala jsem dědečka jako kulhajícího starce zkrouceného dnou, ale toho dne kráčel sebejistě a elegantně. Kdysi to musel být pohledný muž, ale na jeho zjevu se podepsal věk a léta poživačného života. Pod řídkými bílými vlasy prosvítala dočervena opálená lebka a pod přistřiženou bradkou vystupovala dvojitá brada. Jeho široké obočí vypadalo hrozivě, zejména z profilu, protože chlupy trčely na všechny strany. Oči měl stejné jako já a otec, tmavě modré a měnící odstín podle světla a barev okolí, červený nos pokrývaly jizvy po neštovicích a na tvářích vystupovaly popraskané žilky. Ale stále se držel zpříma a jeho vznešený výraz vyvolával bázeň. Šum v kostele okamžitě utichl.

Shromáždění poklekli a se sklopenými hlavami čekali, až král usedne na trůn u oltáře.

Když se král posadil, všichni zas povstali a chrámový sbor začal zpívat. Jakmile dozněla první píseň, objevil se před oltářem neapolský biskup s knězem, nesoucím stříbrný relikviář ve tvaru lucerny. Uvnitř za sklem se skrývalo cosi tmavého, na co jsem přes záda svých příbuzných dobře neviděla. Vsunula jsem hlavu do mezery mezi dvěma mužskými postavami v sametových pláštěnkách a spatřila nádobku s usušenou krví mučedníka svatého Gennara, kterého před tisíci lety na příkaz císaře Diokleciána nejdřív krutě mučili a potom sťali.

Biskup a kněz začali odříkávat modlitbu a kněz přitom obrátil relikviář vzhůru nohama. Jednou, dvakrát.

Zdálo se mi, že modlitby trvají celou věčnost. Koukla jsem po Isabelle a spatřila, jak se s hlavou skloněnou a zavřenýma očima tiše modlí. Alfonso na druhé straně také zbožně sklopil hlavu a světlé kudrny mu spadly do čela. Všimla jsem si, že jeho oči ukryté pod bohatou kšticí napjatě sledují kněze.

Následovala jsem jejich příkladu, sehnula hlavu, zavřela oči a šeptem vzývala našeho neapolského patrona: Požehnej našemu milovanému městu a dej mu mír a bezpečí. Ochraňuj krále, otce, matku a Alfonsa. Amen.

V davu to zašumělo. Vzhlédla jsem k oltáři, kde právě kněz s hrdým výrazem zvedal relikviář a ukazoval ho přítomným. Il miracolo e fatto, prohlásil.

Zázrak je dokonán.

Sbor zapěl Te Deum a shromáždění se přidalo, prosíc Boha o požehnání.

Ze svého místa jsem neviděla, co se u oltáře vlastně stalo. Isabella se ke mně sehnula a šeptem mi podala vysvětlení: tmavá suchá látka v nádobce se začala rozpouštět a bublat, až se změnila v kapalinu. Prastará krev našeho ochránce vypadala zase jako čerstvá! Svatý Gennaro nám tím způsobem dával najevo, že vyslyšel naše prosby. Bude ochraňovat město, kde za svého pozemského života zastával úřad biskupa. Isabella dodala, že je to pro krále v den jeho výročí dobré znamení. Svatý Gennaro ho uchrání před všemi nepřáteli.

Neapolský biskup převzal od kněze relikviář a přinesl ho k trůnu. Zvedl ho v rukou a čekal, až se král zvedne a přistoupí k němu.

Dědeček před zázračnou relikvií ani nepovstal, ani nepoklekl. Zůstal sedět na trůně, a tak mu biskup musel relikviář podat. Teprve pak Ferrante dodržel starobylý zvyk a přitiskl rty na sklo, pod nímž se nacházela krev svatého.

Poté se biskup vrátil k oltáři. Muži královského rodu s mým otcem v čele k němu jeden po druhém přistupovali, aby políbili svatou relikvii. Po nich přišla řada na nás, ženy a děti. S Alfonsem po boku jsem se přiblížila ke stříbrné schránce se skleněnou lahvičkou. Přitiskla jsem rty na sklo a zírala na tmavou kapalinu uvnitř. O zázracích jsem slyšela vyprávět, ale dosud jsem žádný na vlastní oči neviděla. Nevycházela jsem z úžasu.

Počkala jsem, až relikvii políbí Alfonso a ruku v ruce jsme se vrátili na místo.

Biskup podal relikviář knězi a zvednutou pravicí opsal znamení kříže nejprve směrem ke královskému trůnu a potom ke královské rodině.

Opět se ozval sbor, starý král se s námahou zvedl a v doprovodu stráží se vydal ke kočáru, který na něho čekal před chrámem. My ostatní jsme ho jako vždy následovali.

Bývalo dobrým zvykem, že všichni věřící včetně královské rodiny zůstanou v kostele až do konce bohoslužby. Měli jsme tedy setrvat, dokud relikvii nepolíbí všichni přítomní a kněz obřad neukončí. K tomu ale neměl Ferrante dost trpělivosti. Proč by bral ohledy na obyčejné poddané?

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Poděkování

Prolog

PODZIM 1488

1