Hannah Whitall Smithová

Cesta k plnosti křesťanského života

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována a ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Translation © Jana Dominika Pláteníková, 2015

Cover © Renata Brtnická, 2015

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-890-0

Část první

Plnost křesťanského života

1. O jaký život jde

2. Jak ho žít

Kapitola 1

O JAKÝ ŽIVOT JDE

Jeden dobrý pozorovatel mi kdysi řekl: Vy křesťané vypadáte jako vyznavači náboženství, které člověka činí nešťastným. Jste jako někdo, koho bolí hlava: o hlavu přijít nechce, ale když si ji nechá, bolí ho. Jak pak můžete od někoho očekávat touhu následovat cosi tak nepříjemného?

Tehdy jako by se mi rozbřesklo a poprvé jsem si uvědomila, že křesťanství je k tomu, aby nás činilo šťastnými, nikoli nešťastnými, a začala jsem se tu a tam obracet na Pána s prosbou, aby mi ukázal tajemství plnosti křesťanského života.

V této knize se pokusím předat, co jsem z tohoto tajemství pochopila.

Není pochyb o tom, že Písmo slibuje těm, kdo uvěří v Ježíše Krista, život v trvalém pokoji a vítězství a že v Bibli je nám představen Spasitel schopný nás zachránit z moci hříchů i z viny, která je jejich následkem. To je však hodně daleko od běžné křesťanské zkušenosti: vítězství je jen pár a mizivých, zato porážky mnohé a katastrofické. Nežijete tak, jak víte, že mají žít Boží děti. Možná dobře chápete křesťanské učení a pravdy víry, ale nepřivlastnili jste si je a nežijete z jejich moci.

Jak to vyjádřil jeden autor, vaše náboženství je jen „vedení řečí o tom, co první křesťané prožívali a co je plnilo radostí“. A jak tak den za dnem a rok za rokem vaše počáteční vítězství a vize blednou, vaše srdce sesychají a vy se chtě nechtě spokojujete s přesvědčením, že od křesťanského života nelze čekat nic víc než střídání pádů a vítězství: jednu hodinu hřešit, další se kát a pak začínat znova, jenom abyste opět padli a pak se zase káli.

Ale je tohle skutečně všechno? Opravdu měl Pán Ježíš v úmyslu vás ponechat tomuto ubíjejícímu vědomí stálého zmaru a poraženecké mentalitě? Tohle že znamenají všecky Jeho přísliby, jak se vrátí a dokončí Své dílo? Je snad v každém z těch příslibů ještě nějaký nevyřčený odklad, který brání jeho naplnění? Copak si lze představit, že by se Spasitel, který byl zraněný pro naše přestupky a trýzněný pro naše nepravosti a věděl, jakou bolest ho to stálo, spokojil s průměrností křesťanského života, jaká je dnes v církvi běžná? Bible říká, že Boží Syn přišel na svět, aby zmařil moc ďábla – těžko lze tedy uvěřit, že by k tomu neměl dost moci nebo že by nebyl schopen dokončit dílo, které začal.

V této perspektivě si nyní uvědomte, že Ježíš vás přišel zachránit teď, v tomto životě, z moci a nadvlády hříchu, udělat z vás skrze Svou moc mnohem více než vítěze a uvést vás do Své radosti. Pokud o tom pochybujete, najděte si v Bibli všecky přísliby spojené s Jeho smrtí na kříži. Budete se divit, jak jsou štědré. Pokaždé říká, že nás přišel vysvobodit z našich hříchů, z pout, strachů, frustrací a vnitřního hladu. Nikde nenaznačuje, že by to vysvobození mělo být tak omezené a částečné, s jakým si dnes křesťané vytrvale pokoušejí vystačit.

Zamysleme se dále, čím se vlastně vyznačuje plnost křesťanského života. Základní charakteristikou je úplná vydanost Pánu a absolutní důvěra v Něj, která vede ke zlomení moci hříchu a k vnitřnímu pokoji. Mnozí křesťané jsou však jako muž, který se plíží při cestě sehnutý pod těžkým břemenem, když ho předjede vůz a řidič mu nabízí pomoc. Muž pomoc radostně přijme, ale když se ve voze usadí, hrbí se dál, protože si to břemeno nechal na zádech. Řidič se ho přívětivě zeptá: „Proč si to břemeno neodložíš?“ „Ach, připadá mi až příliš chtít od tebe, abys mě vezl, natož abych tě ještě nechával nést můj náklad.“ A stejně se chovají křesťané, kteří se odevzdávají do Boží péče a ochrany a přitom se nadále hrbí pod tíhou svých břemen a často se jen vyčerpaně plouží svou cestou.

Když mluvím o břemenech, mám na mysli všecko, co nás trápí a sužuje, ať už je to duchovní, nebo časné, pozemské. Především mám na mysli nás samotné. Nejtěžším břemenem, které musíme v životě nést, jsme my sami; to je to nejnáročnější, co je nám svěřeno. Jak náš každodenní život, naše tělesná schránka, emoce, naše specifické slabosti a pokušení, tak i zvláštnosti našeho temperamentu a všemožná vnitřní trápení nám dělají starosti, vyvádějí nás z rovnováhy a často nás uvádějí do temnoty a spoutanosti.

Jedna moje známá, křesťanka, prožívala velké obtíže, kvůli nimž nemohla spát ani jíst, až hrozilo, že se její stav projeví na fyzickém zdraví. Když ji toto časné břemeno jednoho dne obzvlášť tížilo, zahlédla na nedalekém stolku ležet krátký článek s názvem „Hana a její víra“. Titul ji zaujal, a tak se do textu začetla – to ještě netušila, že způsobí doslova revoluci v jejím prožívání víry. Článek vyprávěl o chudé ženě, která prošla v životě nezvykle velkým trápením a povídá svůj životní příběh nějakému hostu. Ten, když skončila, zareagoval slovy: „Hano, jak jsi jen dokázala unést tolik bolesti a trápení!“

„Já jsem ho nenesla,“ opáčila rychle. „Pán ho nesl za mne.“

„Ano, tak je to správné,“ on na to. „Máme své bolesti přinášet před Pána.“

„To ano,“ řekla Hana, „ale je třeba udělat víc než to: musíme je tam také nechat. Mnozí lidé,“ pokračovala, „přinesou svá břemena před Pána, ale pak si je zase odnesou a jsou stejně nešťastní a ustaraní jako předtím. Já svoje vezmu, přinesu Mu je a pak odejdu a pustím je z hlavy. Když se vrátí neklid a starost, odnesu je zase Jemu a dělám to tak pořád dokola, dokud na všecky starosti nezapomenu a nemám v srdci dokonalý klid.“

Moji známou tento přístup velmi oslovil a rozhodla se to dělat také tak. Nemohla změnit okolnosti svého života, ale přinášela je Pánu, odevzdávala je Jeho moci a věřila, že On se o ně skutečně postará, předala Mu taky všecku odpovědnost i starost a úzkost, které pociťovala. Když se úzkost a starost vracely, přinášela je znovu Jemu a výsledkem bylo, že ačkoli se vnější okolnosti nezměnily, ona v nich prožívala hluboký pokoj. Připadalo jí, že objevila velice praktické tajemství, a od té doby se už nikdy nepokoušela nést svoje obtíže ani obstarávat své záležitosti sama, ale odevzdávala je okamžitě, jakmile se objevily, Božskému „šerpovi“.

Chtěla bych v této knize říci mnohé o tom, čím Pán Ježíš zahrnuje ty, kdo pro Něj opustí sami sebe. Duše, která objeví toto tajemství prosté víry, našla klíč, jenž jí otevře přístup k pokladnici Boží. Modlím se za to, aby se tato knížka dostala do rukou Božím dětem, které po životě, o němž mluvím, touží.

Toužíte zbavit se svých břemen a rádi byste předali obtížně zvladatelný „management“ sebe sama tomu jedinému, který je ho schopen. Jste unavení a vyčerpaní a to, co zde líčím, pro vás zní velmi přitažlivě. Vybavujete si, jak příjemný je odpočinek, když po namáhavém dni padnete do postele? Jaká je to úleva, když se uvolní napětí ve svalech a vaše tělo se podvolí sladkému odpočinku? Námaha dne je tatam, alespoň na těch několik hodin, a všecky povinnosti jdou stranou. Už nemusíte držet zpříma bolavou hlavu a rovnat přetížená záda. S absolutní důvěrou odevzdáte své tělo posteli a ona vás ve spánku drží, aniž byste museli cokoliv dělat, jakkoli se namáhat. Odpočíváte! Představte si však, že byste pochybovali o pevnosti a stabilitě postele a každou chvíli se děsili, jestli se pod vámi nerozsype a neocitnete se na zemi. Mohli byste pak v klidu spočinout? Neměli byste všecky svaly napjaté ve snaze se sami držet a nebyla by pak vaše únava větší než před ulehnutím? Snad vám tohle přirovnání pomůže pochopit, co znamená odpočívat v Pánu. Na vás je jednoduše odpočívat, na Něm je vás držet – a On nemůže selhat.

Nebo vezměme jiné přirovnání, které náš Pán sám tolikrát použil – a sice to, že máme být jako děti. Protože „Ježíš zavolal dítě, postavil je doprostřed a řekl: ‚Amen, pravím vám, jestliže se neobrátíte a nebudete jako děti, nevejdete do království nebeského.‘ “ /Mt 18, 2-3/

Čím se tedy vyznačují malé děti a jak žijí? Žijí v důvěře a jejich hlavním rysem je bezstarostnost. Život dítěte je jeden velký maratón důvěry – den za dnem, rok za rokem. Důvěřuje rodičům, důvěřuje těm, kdo o ně pečují, důvěřuje učitelům, někdy důvěřuje i lidem, kteří si to ani v nejmenším nezaslouží, protože neomezeně důvěřovat je prostě jeho přirozenost.

Dítě si nic neopatřuje samo, všecko je mu poskytováno. Nemyslí na zítřek a nic neplánuje. Celý jeho život mu plánuje někdo jiný a ono jde po připravených cestách tak, jak se mu otevírají den za dnem, hodinu za hodinou. Vchází do otcovského domu a zase z něj vychází prostě, aniž by na čemkoli lpělo. Těší se ze všech dobrých věcí v něm, aniž by za ně muselo zaplatit jediný haléř nebo se o ně starat. Městem může obcházet mor, ale dítě o ničem neví, venku může zuřit hladomor nebo válka, ale dítě v něžné péči svého otce jimi zůstává nedotčené. Žije v přítomnosti a přijímá život bezpodmínečně, tak jak přichází, z otcovy ruky.

Jednou jsem byla na návštěvě v zámožné rodině s adoptovaným dítětem, k němuž se upírala veškerá láska, něha a péče, jaké je člověk schopen. A jak jsem tak sledovala, jak to dítě bezstarostně a radostně pobíhá a ze všeho se těší, pomyslela jsem si, jak nádherný je to obraz našeho postavení jako dětí Božích v domě Otce. Říkala jsem si, jak by asi ta milující srdce kolem zranilo a zarmoutilo, kdyby to dítě přestalo žít v bezstarostné důvěře a dělalo si starosti o to, co bude jíst a do čeho se oblékne, kde získá potřebné vzdělání a jaká ho čeká budoucnost. O kolik víc se musí rmoutit milující otcovské srdce Boží, když nás vidí plné obav a starostí! A pochopila jsem, proč nám Pán s takovým porozuměním říká: „Nedělejte si o sebe starosti!“

O koho se v každé domácnosti pečuje nejlépe? Nejsou to malé děti? Copak nedostává ten nejmenší – bezbranné dítě – největší díl péče? Všichni dobře víme, že malé dítě, ač se nepachtí, dostává stravu, ošacení, lásku a užívá si to všechno mnohem víc než ten nejpřičinlivější pracant.

Plnost křesťanského života, již mám na mysli, spočívá především v tomto – žít jako dítě v Otcově domě. Tím je řečeno vše, co je třeba k proměně upachtěného a unaveného života v život plný bezpečného spočinutí a požehnání.

Nechme se tímto dětským způsobem života v důvěře, svobodě a bezstarostnosti, který tak rádi vidíme u vlastních dětí, inspirovat k tomu, jak žít život ve vztahu s Bohem, jak ponechat své bytí v Jeho rukou, doslova „o nic se nestarat“. Uvidíte, že pokoj Boží, převyšující každé pomyšlení, bude střežit vaše srdce i mysl v Kristu Ježíši. /Fil 4,7/

„Stvoření opírající se o Tebe chráníš pokojem, pokojem, neboť v Tebe doufá.“ /Iz 26,3/ To je biblický popis života, o němž mluvím. Nejde o žádnou teoretickou spekulaci ani romantický sen. Je to skutečnost: žít v pokoji duše už v tomto životě je možné a dětská důvěra v Boha je k tomu klíčovým předpokladem.

Kapitola 2

JAK HO ŽÍT

Nevěřím, že křesťanský život má být nahlížen jako úsilí; měl by být chápán spíše jako dar. Nemůžeme si ho zasloužit, nemůžeme se k němu nijak došplhat nebo ho vyhrát; nemůžeme udělat nic než o něj poprosit a přijmout ho. O něčem, co jsme dostali jako dar, neříkáme: „Podívejte se, čeho jsem dosáhl.“ Ale říkáme: „Podívejte se, co jsem dostal,“ a vychvalujeme štědrost a dobrotu dárce.

Stejně tak všechno na cestě spásy je darem. Od začátku až do konce této cesty je Bůh dárcem a my obdarovanými. Není pro ty, kdo si ji zaslouží velkými činy, ale pro ty, kdo přijímají „hojnost milosti a darované spravedlnosti“ /Řím 5,17/, jak říkají bohaté přísliby.

Aby duše mohla vstoupit do této zkušenosti vnitřního života, musí být v přijímajícím postoji a plně si uvědomovat, že jde o Boží dar, který si není možné zajistit jakýmkoli vlastním úsilím. To celou věc značně zjednoduší. Pak už zbývá jen zamyslet se nad tím, komu Bůh uděluje tento dar a jak se mu lze otevřít. K tomu mohu říct, že Bůh ho uděluje úplně odevzdané duši a že ho lze obdržet ve víře.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Část první

Kapitola 1

O JAKÝ ŽIVOT JDE

Kapitola 2

JAK HO ŽÍT

Část druhá

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Část třetí

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5