Obsah

Patitul

Titul

Vzor citace

Předmluva

Seznam použitých zkratek

I. ÚSTAVNÍ ZAKOTVENÍ STÁTNÍHO ZASTUPITELSTVÍ

1. Postavení státního zastupitelství a státních zástupců. Platy státních zástupců

2. Oprávnění státního zástupce nařídit prohlídku jiných prostor a pozemků

3. Ukládání pořádkové pokuty státním zástupcem

4. Právo obviněného být slyšen v řízení, v němž je přezkoumávána zákonnost dalšího trvání vazby

5. Kolegium na úseku ochrany utajovaných skutečností při Nejvyšším státním zastupitelství

II. STÁTNÍ ZASTUPITELSTVÍ V TRESTNÍM ŘÍZENÍ

A. Výlučné postavení státního zástupce coby žalobce v trestních věcech

6. Neexistence práva na trestní stíhání jiné osoby

7. Role státního zastupitelství coby reprezentanta veřejné žaloby v trestních věcech

8. Právo na život – povinnost účinného vyšetřování

B. Výkon dozoru

9. Role státního zástupce v přípravném řízení

10. Principy spravedlivého procesu

C. Příslušnost státního zastupitelství

11. Příslušnost státního zastupitelství rozhodujícího o stížnosti obviněného policisty

12. Příslušnost poboček státního zastupitelství

13. Důvody odnětí a přikázání

14. Místní příslušnost soudu v přípravném řízení

15. Příslušnost státního zástupce k podání opravného prostředku

16. Změna příslušnosti státního zastupitelství s ohledem ke změně příslušnosti soudu

17. Příslušnost státního zástupce při odnětí a přikázání věci

18. Odnětí a přikázání – vymezení procesní fáze k výkonu dozoru

19. Řízení o stížnosti – pokyn státního zástupce policejnímu orgánu

20. Řízení o stížnosti – předchozí souhlas státního zástupce

D. Podjatost státního zástupce

21. Vyloučení státního zástupce z rozhodování o stížnosti

22. Podjatost vedoucího státního zástupce

23. Podjatost soudce – bývalého vedoucího státního zástupce

24. Podjatost vedoucího státního zástupce. Změna příslušnosti

E. Nahlížení do spisu a právo na informace

25. Pokyny státního zástupce policejnímu orgánu při nahlížení do spisu

26. Omezení práva obviněného nahlížet do spisu

27. Nahlížení do spisu – pokyny státního zástupce policejnímu orgánu

28. Přístup k informacím – rozhodnutí o podané žádosti

29. Poskytování informací o probíhajícím trestním řízení

30. Přístup k informacím – pokyny státního zástupce policejnímu orgánu

31. Státní zastupitelství coby povinný subjekt podle zákona o informacích

32. Poskytnutí informací z dozorového spisu

F. Státní zastupitelství v trestním řízení – vybrané problémy

33. Odpovědnost státního zastupitelství v trestním řízení

34. Výkon dohledu. Role státního zástupce v přípravném řízení

35. Výkon dohledu. Přezkoumání postupu policejního orgánu

36. Vyšetřování konané státními zástupci. K povaze kárného senátu

37. Zákaz sebeobviňování – úkol veřejné žaloby

38. Neexistence garance zákonného státního zástupce

39. Zajištění peněžních prostředků na účtu – odpovědnost a úkoly veřejné žaloby

40. Povinnost státního zástupce svá rozhodnutí řádně odůvodnit

41. Obžaloba a zásah do práv fyzické osoby

III. STÁTNÍ ZASTUPITELSTVÍ V NETRESTNÍCH VĚCECH

42. Aktivní legitimace státního zastupitelství při přezkoumávání platnosti smluv uzavřených v procesu privatizace

43. Aktivní legitimace státního zastupitelství v řízení o dohodě o vydání nemovitosti

44. Aktivní legitimace státního zastupitelství k podání žaloby o neplatnost smlouvy o převodu vlastnictví

45. Návrh na neplatnost smlouvy – rozpor s dobrými mravy

IV. POSTAVENÍ STÁTNÍHO ZASTUPITELSTVÍ V SYSTÉMU ORGÁNŮ VEŘEJNÉ MOCI

46. Postavení Nejvyššího státního zastupitelství v řízení o popření otcovství

47. Postavení státního zastupitelství v systému orgánů veřejné moci

48. Postavení policejního orgánu a jeho vztah ke státnímu zástupci. Nahlížení do spisu

49. Nařízení kontroly skončené věci

50. Výkon dohledu

V. POSTAVENÍ STÁTNÍCH ZÁSTUPCŮ

51. Jmenování státním zástupcem

52. Přeložení státního zástupce

53. Chování státního zástupce

54. Členství státního zástupce v kárném senátu

55. Účast prokurátora (státního zástupce) v politických procesech coby bezpečnostní riziko

56. Trestněprávní odpovědnost veřejného žalobce intervenujícího u politického procesu

57. Právo na výplatu výsluhy a odchodného bývalým vojenským prokurátorům

VI. OPRÁVNĚNÍ NEJVYŠŠÍHO STÁTNÍHO ZÁSTUPCE

58. Lhůta pro oprávnění nejvyššího státního zástupce zrušit nezákonné usnesení o zastavení trestního stíhání nebo o postoupení věci

59. Stížnost pro porušení zákona v neprospěch obviněného

60. Počátek běhu lhůty k podání dovolání nejvyššího státního zástupce

61. Výkladová stanoviska nejvyššího státního zástupce

62. Pokyny obecné povahy

63. Zvláštní žalobní legitimace nejvyššího státního zástupce k ochraně veřejného zájmu I

64. Zvláštní žalobní legitimace nejvyššího státního zástupce k ochraně veřejného zájmu II

65. Oprávnění nejvyššího státního zástupce nechat se zastoupit náměstkem při podání dovolání I

66. Oprávnění nejvyššího státního zástupce nechat se zastoupit náměstkem při podání dovolání II

VII. POSTAVENÍ VEDOUCÍCH STÁTNÍCH ZÁSTUPCŮ

67. Postavení vedoucího státního zástupce a jeho odvolání

68. Odvolání vedoucího státního zástupce coby rozhodnutí správního orgánu

VIII. KÁRNÁ JUDIKATURA VE VĚCECH STÁTNÍCH ZÁSTUPCŮ

A. Hmotněprávní judikatura

69. Povaha a intenzita kárného provinění

70. K hlediskům společenské nebezpečnosti kárného provinění. Lhůta k zániku odpovědnosti za kárné provinění

71. Schopnost činit kvalitní rozhodnutí jako předpoklad výkonu funkce

72. Povaha výkonu funkce. Opilost na pracovišti i mimo něj.

73. Nevhodné chování k jiným osobám

74. Bezdůvodné zjišťování informací z trestní věci

75. Neslušné chování. Ústní jednání v nepřítomnosti kárně obviněného

76. Nedodržování pracovní doby

77. Neoznámení překážky v práci

78. Nedostatek odborného postupu při vyřizování věcí. Nedání pokynu k vyznačení vyřízení věci

79. Neoprávněné užívání titulu doktor práv „JUDr.“

80. Neoprávněné vstupy do budovy státního zastupitelství a ponechání takové budovy nezajištěné

81. Nepřípustná intervence I.

82. Nepřípustná intervence II.

83. Nepřiměřené vyjadřování ve sdělovacích prostředcích k obhájcům. Účast na nevhodné společenské akci

84. Nevhodné informování médií o svém životě. K podmínkám odvolání z funkce

85. Nesplnění pokynu vedoucího státního zástupce

86. Neuctivé chování ke kolegům

87. Opilost na pracovišti. Neuctivé verbální a fyzické projevy vůči kolegyni

88. Nezajištění dozoru nad spisy státního zastupitelství. K možnosti brát spisy státního zastupitelství mimo pracoviště

89. Nezákonné odmítnutí vykonávat dozor v trestní věci a neodůvodněné odepření splnění pokynu vedoucího státního zástupce

90. Porušení povinností při nakládání s utajovanými informacemi

91. Průtahy ve vyřizování věci. Nepropuštění obviněného z vazby

92. Pochybení v trestním řízení – nepropuštění z vazby

93. Přehlédnutí nejvyšší přípustné doby trvání vazby

94. Nepředložení spisu k rozhodnutí o stížnosti

95. Vydání nezákonného povolení k prohlídce jiných prostor

96. Nepodání odvolání proti nepřiměřeně nízkým trestům

97. Nepředložení usnesení o zastavení trestního stíhání Nejvyššímu státnímu zastupitelství podle § 173a trestního řádu

98. Nutnost uložit doplnění znaleckého posudku

99. Nepřípustná manipulace se spisy a vydanými usneseními

100. Nečinnost státního zástupce

101. Neprovádění prověrek postupu policejního orgánu. K subsidiaritě kárného postihu

102. Průtahy ve vyřizování věci § 24, § 28 z. s. z. (tehdy § 27 odst. 2 z. s. z.)

103. Průtahy ve vyřizování věci – urgentní úkon. Právní názor nemůže být kárným proviněním

104. Průtahy v přezkoumání postupu policejního orgánu

105. Právní názor nemůže být kárným proviněním. Subjektivní lhůta k podání kárného návrhu

106. Průtahy v řízení I.

107. Průtahy v řízení II.

108. Nečinnost v době dosažitelnosti. K možnosti výslechu kárného navrhovatele jako svědka

109. Opilost na pracovišti

110. Opilost v kombinaci s léky na pracovišti

111. Opilost a abstinenční příznaky na pracovišti, včetně jednání soudu. Povaha kárného návrhu

112. Opilost mimo pracoviště

113. Opilost při návratu na pracoviště

114. Opilost u jednání soudu. Zkoumání rozsahu dopadů opilosti

115. Odmítnutí podrobení se dechové zkoušce na alkohol

116. Opilost a léky v době dosažitelnosti

117. Svoboda projevu – diskuze s kolegy o konkrétních případech

118. Zpřístupnění informací ve veřejném zájmu

119. Vyvolání pochybností o nestrannosti

120. Vyřizování trestního oznámení proti své osobě

121. Zneužívání funkce státního zástupce k soukromým účelům

122. Ztráta USB flash disku s částí trestního spisu. Podmínky upuštění od kárného opatření

123. Kritéria ukládání kárného opatření – důtky

124. Kárná odpovědnost vedoucího státního zástupce za výkon správy státního zastupitelství. Dokazování v kárném řízení a zásah do základních lidských práv

125. Nezpůsobilost k výkonu funkce

B. Procesněprávní judikatura

126. Povaha kárného návrhu

127. Aktivní legitimace k podání kárného návrhu

128. Subjektivní lhůta k podání kárného návrhu

129. Zachování subjektivní lhůty k podání kárného návrhu

130. Vázanost skutkem uvedeným v kárném návrhu

131. Zastavení kárného řízení z důvodu dostatečnosti jiného postihu

132. Zastavení kárného řízení – předchozí postih pro přestupek

133. Uložení výtky – zásada ne bis in idem

134. Nemožnost dovolat se mlčenlivosti vůči kárnému soudu. Přijatelnost jednoinstančnosti kárného řízení

135. Ústní jednání v nepřítomnosti kárně obviněného

136. Možnost výslechu kárného navrhovatele jako svědka

137. Použitelnost záznamu o telekomunikačním provozu jako důkazu v kárném řízení

138. Náhrada nákladů kárného řízení kárně obviněnému

C. Ostatní judikatura mající vztah ke kárné odpovědnosti a kárnému řízení

139. K povaze kárného řízení

140. Kritika státního zástupce. Ochrana ústavnosti kárnými žalobci

141. Oprávnění kárného žalobce podat ústavní stížnost I

142. Oprávnění kárného žalobce podat ústavní stížnost II

143. Postoupení trestní věci, kde se nejedná o trestný čin, ke kárnému řízení

IX. ROZHODNUTÍ EVROPSKÉHO SOUDU PRO LIDSKÁ PRÁVA

144. Postavení státních zástupců I.

145. Postavení státních zástupců II.

146. Postavení státních zástupců III.

147. Svoboda projevu – meze kritiky státního zástupce

148. Ochrana státního zástupce před mediálními útoky

149. Svoboda projevu – ke zjišťování údajů o trestní věci od státního zastupitelství

150. Svoboda projevu

151. Vyjádření v rozporu se zásadou presumce neviny I

152. Vyjádření v rozporu se zásadou presumce neviny II

153. Nestrannost soudce působícího dříve jako státní zástupce

X. ROZHODNUTÍ SOUDNÍHO DVORA EVROPSKÉ UNIE

154. Podmínka vzdělání pro přístup k právnickým povoláním

155. Podmínky zániku funkce státních zástupců I.

156. Podmínky zániku funkce státních zástupců II.

XI. STANOVISKA ETICKÉ KOMISE UNIE STÁTNÍCH ZÁSTUPCŮ ČESKÉ REPUBLIKY

157. Svoboda projevu státního zástupce

158. Vzbuzení pohybností o nepodjatosti státního zástupce. Nepřijatelnost mediálního vystupování státního zástupce

159. Pořádání společenských akcí se soukromými subjekty

160. K členství státního zástupce v Rotary klubech

Tiráž

Poznámky

Patitul

PŘEHLED JUDIKATURY

ve věcech státního zastupitelství a státních zástupců

Titul

PŘEHLED JUDIKATURY

ve věcech státního zastupitelství a státních zástupců

Sestavili

Jan Lata

Jiří Pavlík

Ukážka z elektronickej knihy

Vzor citace

Vzor citace: Lata, J.; Pavlík, J. Přehled judikatury ve věcech státního zastupitelství a státních zástupců. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015, s. 412.

Právní stav citované judikatury byl uzavřen ke dni 31. 8. 2014.

© Wolters Kluwer, a. s., 2015

ISBN: 978-80-7478-779-9 (brož.)

ISBN: 978-80-7478-780-5 (e-pub)

E-kniha k dostání na www.wolterskluwer.cz/obchod

Všechny naše publikace si můžete objednat na adrese:

Wolters Kluwer, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3

tel.: 246 040 400, fax: 246 040 401, e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, www.wolterskluwer.cz

Předmluva

PŘEHLED JUDIKATURY

ve věcech státního zastupitelství a státních zástupců

Sestavili

Jan Lata

Jiří Pavlík

Předmluva

V loňském roce oslavilo státní zastupitelství 20 let své existence. Takové výročí je dobrou příležitostí k hodnocení práce, tedy úspěchů i neúspěchů, které jsou se státním zastupitelstvím a státními zástupci za dobu jeho existence spojeny.

I autoři této publikace chtějí tímto přispět svojí „troškou do mlýna“, když se rozhodli sestavit přehled judikatury týkající se státního zastupitelství a státních zástupců. Takový přehled judikatury z určitého pohledu představuje státní zastupitelství, odráží vývoj nazírání na ně a na jeho činnost, resp. na jeho postavení a působnost, jakož i na další otázky s ním spojené.

Předkládaný přehled judikatury je fakticky prvním zpracováním rozhodovací činnosti soudů ve věcech státního zastupitelství a státních zástupců. Dosud byla judikatura ke státnímu zastupitelství a státním zástupcům zpracovávána především v rámci komentářové literatury k jednotlivým právním předpisům a jejich ustanovením, které se jich dotýkaly, ale především v komentářích k zákonu o státním zastupitelství. Taková zpracování mají ale jiný účel, tam uvedená judikatura je vázána na komentovaná ustanovení a citace se často omezují jen na právní věty, či kratší pasáže odůvodnění. Současně tyto publikace odrážejí stav v době jejich vzniku, přičemž neustále přibývají rozhodnutí nová, která v nich samozřejmě zachycena být nemohou.

Autoři tento přehled judikatury pojali jako jimi učiněný výběr (podle jejich odborného názoru) nejdůležitějších rozhodnutí jak tuzemských, tak i evropských soudů, které se vztahují k otázkám základního postavení a působnosti státního zastupitelství a státních zástupců. Samozřejmě, že je možné nalézt další soudní rozhodnutí, a to především z oblasti trestněprávní, která se tu více, tu méně dotýkají působení státních zástupců v trestním řízení, ale s ohledem na zaměření této publikace, která není přehledem trestněprávní judikatury, byla do publikace zahrnuta jen ta rozhodnutí, která mají pro státní zastupitelství určitý obecnější význam. Současně se autoři neomezili jen na ta rozhodnutí, která byla publikována v některé ze sbírek judikatury nebo v rámci jiné odborné literatury, ale do této publikace jsou zahrnuta i rozhodnutí další, která by podle názoru autorů neměla být pro svůj význam (byť třeba jen dílčí) opomínána.

Každý z judikátů je uveden právní větou či právními větami, které byly zpracovány i u těch rozhodnutí, které je v dostupných informačních systémech a sbírkách neobsahují. Dále byly autory vybrány stěžejní pasáže odůvodnění, aby měl čtenář hledané informace snadno a přehledně dostupné. Uveřejněná rozhodnutí neobsahují pasáže z odůvodnění jen v těch případech, kde již sama právní věta dostatečně vystihuje podstatu rozhodnutí.

Jednotlivá rozhodnutí pak byla seřazena věcně podle oblastí, kterých se týkají, a vzájemných souvislostí, a to opět tak, aby uživatel publikace měl komfort shromáždění relevantní judikatury na jednom místě, a to ať již k ústavnímu zakotvení státního zastupitelství, k postavení státního zastupitelství v systému orgánů veřejné moci, k otázkám podjatosti státního zástupce, kárné odpovědnosti či jiným oblastem. Zde lze např. zmínit stěžejní důležitost některých rozhodnutí Ústavního soudu, která se zabývala základními otázkami postavení státního zastupitelství v České republice, nebo neméně zajímavé mohou být např. i rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva v oblasti limitů kritiky státních zástupců, což je otázka v současnosti, a to nejen v odborné právnické veřejnosti, diskutovaná. O faktu, že v otázce postavení státního zastupitelství nepanuje v právní obci úplná shoda, svědčí skutečnost, že významná rozhodnutí Ústavního soudu vydaná v tomto směru nebyla jednomyslná, ale byly k nim uplatněny podrobné a fundované disenty řady ústavních soudců, jejichž podstatné části rovněž uveřejňujeme.

Podstatnou částí předkládané publikace je kárná judikatura, přičemž v této části je uveřejněna téměř polovina z celkového počtu předložených judikátů. V jejím rámci jsou zařazena nejen rozhodnutí Nejvyššího správního soudu coby soudu kárného, jakož i předchozí rozhodnutí kárných senátů činných u Nejvyššího soudu a vrchních soudů, ale i rozhodnutí z doby, kdy o kárných proviněních státních zástupců bylo rozhodováno kárným senátem státního zastupitelství při Nejvyšším státním zastupitelství, která nejsou obecně přístupná, a nejsou tak obsažena ani v dostupných právních informačních systémech. Publikace tak může být praktickou pomůckou pro kárné žalobce i kárně žalované.

Poněkud nepatřičně může působit závěrečná část této publikace, kde jsou zařazena stanoviska Etické komise Unie státních zástupců České republiky. Tato stanoviska samozřejmě nejsou judikaturou v pravém slova smyslu, ale autoři se domnívají, že svým významem pro řešení důležitých etických otázek spojených s činností státního zastupitelství a přesvědčivostí zdůvodnění si zde své místo zaslouží.

Autoři pro zpracování této publikace čerpali rozhodnutí především z veřejně přístupných internetových databází rozhodnutí Ústavního soudu, Nejvyššího soudu, Nejvyššího správního soudu, Evropského soudu pro lidská práva a Soudního dvora Evropské unie, z informačního systému ASPI a dalších zdrojů, včetně vlastních. Vždy jsou v tomto přehledu jednotlivá publikovaná rozhodnutí označena svými identifikačními údaji tak, aby byla snadno ve shora uvedených evidencích dohledatelná (samozřejmě, pokud je obsahují).

Závěrem by autoři rádi poděkovali především nakladatelství Wolters Kluwer za to, že se ujalo jimi předloženého záměru na vydání této publikace a tento záměr dovedlo po technické stránce až k jeho finální podobě. Dále je namístě poděkovat nejvyššímu státnímu zástupci JUDr. Pavlu Zemanovi, který autory podpořil v jejich práci a umožnil přístup k některým podstatným dokumentům, Mgr. Janu Zárubovi, řediteli odboru veřejné žaloby v netrestních věcech Nejvyššího státního zastupitelství, a Mgr. Petru Jägerovi, Ph.D., náměstkovi ministryně spravedlnosti, za připomínky k výběru rozhodnutí a Ing. Lýdii Pavlicové za pomoc s technickým zpracováním některých starších rozhodnutí.

Výběr z judikatury byl zpracován ke dni 31. 8. 2014.

Autoři

Seznam použitých zkratek

Právní předpisy:

JŘSZ vyhláška č. 23/1994 Sb., o jednacím řádu státního zastupitelství, zřízení poboček některých státních zastupitelství a podrobnostech o úkonech prováděných právními čekateli, ve znění pozdějších předpisů

Listina usnesení ČNR č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů

s. ř. s. zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní, ve znění pozdějších předpisů

tr. řád zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů

Ústava ústavní zákon ČNR č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, ve znění pozdějších předpisů

z. k. ř. zákon č. 7/2002 Sb., o řízení ve věcech soudců, státních zástupců a soudních exekutorů, ve znění pozdějších předpisů

z. o. i. zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, ve znění pozdějších předpisů

z. s. z. zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství, ve znění pozdějších předpisů

zák. práce 2006 zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů

zák. práce 1965 zákon č. 65/1965 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů

Mezinárodní smlouvy a evropské právní předpisy:

SES Smlouva o založení Evropského společenství

SFEU Smlouva o fungování Evropské unie

Úmluva Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (vyhlášená pod č. 209/1992 Sb.)

Soudní sbírky:

Sb.NS Sbírka soudních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

Sb.NSS Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu

Sb.ÚS Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu

I. ÚSTAVNÍ ZAKOTVENÍ STÁTNÍHO ZASTUPITELSTVÍ

1. Postavení státního zastupitelství a státních zástupců. Platy státních zástupců

čl. 80 Ústavy

Ústavní soud nezpochybňuje význam nezávislosti státního zástupce při posuzování jednotlivých případů, ať již v přípravném řízení, kdy na jeho úvaze závisí, zda bude zahájeno trestní stíhání, či ve fázi jeho rozhodování o tom, zda jsou dány důvody k podání obžaloby či nikoliv. Jistě lze konstatovat, že jak z Ústavy, tak ze zákona o státním zastupitelství, ale i ze samotné zásady rovnosti účastníků řízení a spravedlivého procesu plyne požadavek nezávislého výkonu funkce státního zástupce, a to v rámci soustavy státního zastupitelství, která jakožto zvláštní samostatný orgán sui generis plní Ústavou a zákonem stanovený úkol vlastní pouze tomuto orgánu státní moci. Nicméně potencialita možného zásahu do výkonu funkce ať již vedoucího státního zástupce či řadových státních zástupců neumožňuje pohlížet na výkon funkce státního zástupce z hlediska nezávislosti výkonu funkce jako na výkon soudní moci. Proto také nelze dospět k závěru o ohrožení takové nezávislosti prostřednictvím zásahu do výše platu státního zástupce, jak tomu bylo již dříve konstatováno u soudců.

V oblasti rozpočtové a hospodářské politiky státu Ústavní soud dlouhodobě prokazuje vysokou míru zdrženlivosti. Na problematiku posouzení ústavnosti platové restrikce státních zaměstnanců nelze nahlížet optikou přísnější než na další opatření hospodářské politiky, např. daňové nástroje.

K úvaze, nakolik lze státní zástupce považovat za jedinou, resp. svévolně a iracionálně zvolenou skupinu státních zaměstnanců, jíž se měla dotknout platová restrikce, konstatuje Ústavní soud, že zákon č. 418/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 236/1995 Sb., o platu a dalších náležitostech spojených s výkonem funkce představitelů státní moci a některých státních orgánů a soudců a poslanců Evropského parlamentu, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 201/1997 Sb., o platu a některých dalších náležitostech státních zástupců a o změně a doplnění zákona č. 143/1992 Sb., o platu a odměně za pracovní pohotovost v rozpočtových a v některých dalších organizacích a orgánech, ve znění pozdějších předpisů, stíhá obdobným snížením platů (platové základny) o 4 % nejen státní zástupce, nýbrž řadu dalších představitelů státní moci, a to poslance a senátory Parlamentu, členy vlády, prezidenta republiky, soudce Ústavního soudu, členy, viceprezidenta a prezidenta Nejvyššího kontrolního úřadu, členy, místopředsedy a předsedu Rady pro rozhlasové a televizní vysílání, členy, místopředsedu a předsedu Rady Ústavu pro studium totalitních režimů, členy a předsedu Rady Českého telekomunikačního úřadu, soudce [viz ovšem nález sp. zn. Pl. ÚS 12/10 ze dne 7. 9. 2010 (vyhlášen pod č. 269/2010 Sb.)] a poslance Evropského parlamentu (k výčtu srov. čl. I zákona č. 418/2009 Sb. ve spojení s § 1 zákona č. 236/1995 Sb., o platu a dalších náležitostech spojených s výkonem funkce představitelů státní moci a některých státních orgánů a soudců a poslanců Evropského parlamentu, ve znění pozdějších předpisů). Proto je nutno uzavřít, že státní zástupci nejsou skupinou, na niž by zákonodárce individuálně a iracionálně cílil.

Z uvedeného nelze shledat ani libovůli zákonodárce, neboť z materie opakovaně projednávané Ústavním soudem v oblasti hospodářských opatření ve formě zákona i z obecně známých informací z činnosti vlády a Parlamentu je zřejmé, že záměrem politické reprezentace bylo a je snižovat výdaje státního rozpočtu v mnoha oblastech, a to včetně široké skupiny státních zaměstnanců. Tento záměr je realizován v mnoha krocích již po dobu několika let, proto i napadené ustanovení nelze hodnotit jako jednotlivý svévolný zásah vůči skupině státních zástupců, nýbrž v kontextu řady dalších ekonomických opatření, která probíhala a probíhají.

Ústavní soud tedy neshledal, při své zdrženlivosti hodnotit celkové platové poměry státních zaměstnanců (představitelů státní moci), které jsou vždy výrazem politické vůle a hospodářské situace státu, že by zákonodárce vykročil z mezí racionálního rozhodování natolik intenzivním způsobem, že by se zvláště profesní skupina státních zástupců stala skupinou platově znevýhodněnou (ve výsledku podhodnocenou). Výsledný stav platové úrovně státních zástupců nepředstavuje iracionální nivelizaci platových poměrů odlišných skupin státních zaměstnanců, a tedy ani porušení principu rovnosti v tom aspektu, který žádá provázet racionálně odlišné postavení státních zástupců (ve světle výše uvedeného oproti jiným skupinám státních zaměstnanců) určitou vyšší platovou úrovní. V nyní projednávané věci nelze v žádném ohledu hovořit o ústavní nerovnosti, resp. nerovnosti před zákonem. Pro úplnost nutno dodat, že v případě eventuálního založení derogačního výroku Ústavního soudu právě na argumentu neakcesorické nerovnosti, který by označil zákonodárcem zvolenou skupinu 4 800 představitelů státu (včetně soudců) za oběť legislativní svévole, by nosné důvody takového nálezu nutně musely dopadnout i na další dotčené skupiny představitelů státu (nota bene včetně poslanců a senátorů Parlamentu a řady dalších podle § 1 zákona č. 236/1995 Sb.).

Nález Ústavního soudu ze dne 28. 6. 2011, sp. zn. Pl. ÚS 17/10

Sb.ÚS č. 123/2011

Z odůvodnění:

K charakteru nezávislosti státních zástupců

27. V úvodu úvah Ústavního soudu je nutno odmítnout klíčový komparativní argument navrhovatele a zdůraznit, že státní zastupitelství nevykonává soudní moc, a tudíž jsou možnosti aplikace dřívějších závěrů Ústavního soudu značně omezené. Jestliže navrhovatel systematicky a podrobně odkazuje na předchozí závěry Ústavního soudu ve vztahu k otázce (ne)přípustnosti platových restrikcí na straně soudců, nedomnívá se Ústavní soud, že by některé obdobné rysy nezávislosti při výkonu funkce státního zástupce představovaly základ souměřitelného postaveníse soudci.

29. Jak vyplývá z obsahu návrhu, přiložené žaloby a vyjádření vedlejších účastníků, navrhovatel, stejně jako vedlejší účastníci, se přesto domnívají, že většinu těchto závěrů platných pro soudce lze do jisté míry také vztáhnout na postavení státních zástupců. Vedlejší účastníci k tomu konstatují, že „vzájemná vazba nepřípustné restrikce a nezávislosti platí v tomto případě bez ohledu na odlišný typ nezávislosti, protože její předpoklady – především nezávislost na politické moci – jsou shodné“ (bod 13 vyjádření). V postupu zákonodárce spočívajícím v (negativním) zásahu do platů státních zástupců tak spatřují nepřípustný zásah do své nezávislosti.

30. Ústavní soud proto, vycházeje ze závěrů svého výše citovaného nálezu sp. zn. Pl. ÚS 12/10 i z dřívějších nálezů vztahujících se k problematice „soudcovských platů“, podrobněji uvádí k námitkám navrhovatele uvedeným v části VIII odst. 2 a 3 návrhu a k námitkám vedlejších účastníků uvedeným ve vyjádření k návrhu v části 1, týkajícím se nezávislosti státních zástupců, že postavení státních zástupců není co do rámce vymezeného principem soudcovské nezávislosti srovnatelné s postavením soudců, jejichž nezávislost je garantována přímo čl. 81 a zejména čl. 82 odst. 1 Ústavy. Vztah mezi hmotným zabezpečením soudců a jejich nezávislostí pak přímo vyplývá z § 75 odst. 1 zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích). Přesto Ústavní soud konstatuje k námitkám navrhovatele i vedlejších účastníků, kteří kladli ve svém návrhu na princip nezávislého výkonu funkce státního zástupce a obecně jeho postavení v justičním systému velký důraz, následující.

31. Státní zastupitelství je v Ústavě systematicky zařazeno do hlavy třetí upravující moc výkonnou, a to do části, jež se týká vlády (čl. 80 Ústavy). Jakkoli navrhovatel i vedlejší účastníci polemizují s tímto systematickým zařazením státního zastupitelství pod moc výkonnou a dovozují, že z takového formálního podřazení moci výkonné neimplikuje jakýkoliv prvek závislosti na jiném orgánu veřejné moci, je faktem, že i konstrukce zákona č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství, ve znění pozdějších předpisů, a to i po novele provedené zákonem č. 14/2002 Sb., účinné od 1. 3. 2002, obsahuje řadu prvků nesvědčících pro soudcovský charakter jejich nezávislosti. Tomu odpovídá ostatně i zcela odlišná role státního zástupce v soudním řízení: Podle § 2 odst. 3 tr. řádu je státní zástupce povinen stíhat všechny trestné činy, o nichž se dozví, pokud zákon nebo vyhlášená mezinárodní smlouva, kterou je Česká republika vázána, nestanoví jinak. Z Ústavy (čl. 80 odst. 1) tak státní zástupci disponují výlučnou (není-li zde konkurenčního institutu) žalobní pravomocí, případně další působností svěřenou zákonem [viz např. § 4 odst. 1 a 2, § 5 a 42 zákona č. 283/1993 Sb.; § 174–175 tr. řádu; § 62 a 62a zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů; § 9 zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)]. Tato oprávnění (resp. povinnosti) činí ze státního zastupitelství sice orgán (i v ústavní rovině) specifický oproti jiným státním orgánům (orgán sui generis), nikoliv však orgán soudní moci.

32. Jakkoliv na straně státního zastupitelství lze shledat řadu zákonných záruk nezávislosti a nestrannosti, přetrvávají rovněž prvky od soudní moci odlišující. Srovnej například prvky nadřízenosti či instančního dohledu (§ 11a, 12, 12c, 12d, 12e zákona č. 283/1993 Sb.) či podrobnou úpravu správy státního zastupitelství Ministerstvem spravedlnosti (§ 13 a násl.; srov. dále i úpravu kreace v § 18 zákona č. 283/1993 Sb.). Ani trestněprávní ochrana soudcovské nezávislosti státním zástupcům nesvědčí (srov. skutkovou podstatu trestného činu zasahování do nezávislosti soudu vyjádřenou v ustanovení § 335 zákona č. 40/2009 Sb., trestní zákoník). Rovněž ani petiční právo není ve prospěch státních zástupců omezeno (srov. § 1 odst. 3 zákona č. 85/1990 Sb., o právu petičním).

33. Státní zástupci jsou – na rozdíl od soudců – zákonem a slibem osobně zavázáni primárně k ochraně veřejného zájmu (§ 18 odst. 3 zákona č. 283/1993 Sb.), což může vést k legitimní pochybnosti o jejich nestrannosti při posuzování střetu základních práv a svobod a veřejného zájmu. K odlišnému charakteru a zárukám soudcovské nezávislosti – v kontextu principu dělby moci – naopak srov. podrobněji nález sp. zn. Pl. ÚS 7/02 ze dne 18. 6. 2002 (N 78/26 SbNU 273; 349/2002 Sb.) a judikaturu navazující, již zde netřeba dále rekapitulovat. Žádný z těchto prvků, resp. absence výslovných záruk (zejm. čl. 80 Ústavy v komparaci s čl. 82 Ústavy) nepředstavuje oporu pro závěr o judiciálním charakteru nezávislosti státního zastupitelství.

34. Zákon o státním zastupitelství definuje ve svém § 1 odst. 1 státní zastupitelství jako soustavu úřadů státu, určených k zastupování státu při ochraně veřejného zájmu ve věcech svěřených zákonem do působnosti státního zastupitelství. Podmínky, za kterých je státní zástupce povinen vykonávat svou funkci, zakotvuje § 24 zákona o státním zastupitelství. Jedná se zejména o nároky na odbornost, nestrannost, morální bezúhonnost, neovlivnitelnost a nezaujatost při výkonu funkce státního zástupce. Ačkoliv tedy Ústava ani zákon č. 283/1993 Sb. blíže nekonkretizují charakter nezávislosti státního zástupce, Ústavní soud nezpochybňuje, že z hlediska subjektivního, tedy v nárocích na schopnost státního zástupce „být odolným vůči jakýmkoliv (politickým, mediálním, občanským) tlakům“ (nález sp. zn. Pl. ÚS 12/10, bod 23), lze dovodit obdobné rysy jako u subjektivně nezávislého soudce. Tato „vnitřní nezávislost“ však může být vykonávána pouze v omezeném rámci „nezávislosti vnější“, respektive administrativní. Administrativní nezávislost je dána v případě soudců „systémovými, politickými a institucionálními podmínkami vytvořenými pro výkon skutečně nezávislé soudní moci“, které však ve struktuře státního zastupitelství absentují. Ústavní soud se k této problematice vyjadřoval již ve svém nálezu ze dne 23. března 2004 sp. zn. I. ÚS 573/02 (N 41/32 SbNU 397), kde konstatoval, že považuje za důležité zdůraznit, „že uvedené hodnocení povahy rozhodování státních zástupců nutno chápat z hledisek přísně institucionálních, tedy jako konstatování objektivně existující potenciality, která z hlediska zákonodárcem zvoleného funkčního uspořádání institucionálně nebrání možným ingerencím exekutivy do rozhodování státních zástupců. Nijak se tím nezpochybňuje jak dosažená (a žádoucí) úroveň nezávislosti ústavně povolaných zástupců veřejné žaloby, tak konkrétní způsob výkonu funkce jednotlivých státních zástupců, jejich profesionální kvality a snaha rozhodovat nestranně a objektivně při dodržování ustanovení trestního řádu a ostatních předpisů. Nicméně právě potencialita možného účinného nátlaku brání považovat státního zástupce za orgán nezávislý, jak to má na mysli Úmluva. K charakteru a zárukám nezávislosti státního zástupce při setrvání na výše uvedeném viz blíže Lata, J. Nezávislý státní zástupce – zbožné přání nebo dosažitelná realita? In Bulletin advokacie, 3/2010, s. 66–73. Výše pojatá vnitřní nezávislost se pochopitelně neomezuje na soudce či státní zástupce, ale je dána i u dalších skupin státních zaměstnanců, příkladmo pracovníků Nejvyššího kontrolního úřadu apod.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Obsah

Titulní strana

Vzor citace

Předmluva

Seznam použitých zkratek

I. ÚSTAVNÍ ZAKOTVENÍ STÁTNÍHO ZASTUPITELSTVÍ

1. Postavení státního zastupitelství a státních zástupců. Platy státních zástupců

II. STÁTNÍ ZASTUPITELSTVÍ V TRESTNÍM ŘÍZENÍ

A. Výlučné postavení státního zástupce coby žalobce v trestních věcech

B. Výkon dozoru

C. Příslušnost státního zastupitelství

D. Podjatost státního zástupce

E. Nahlížení do spisu a právo na informace

F. Státní zastupitelství v trestním řízení – vybrané problémy

III. STÁTNÍ ZASTUPITELSTVÍ V NETRESTNÍCH VĚCECH

IV. POSTAVENÍ STÁTNÍHO ZASTUPITELSTVÍ V SYSTÉMU ORGÁNŮ VEŘEJNÉ MOCI

V. POSTAVENÍ STÁTNÍCH ZÁSTUPCŮ

VI. OPRÁVNĚNÍ NEJVYŠŠÍHO STÁTNÍHO ZÁSTUPCE

VII. POSTAVENÍ VEDOUCÍCH STÁTNÍCH ZÁSTUPCŮ

VIII. KÁRNÁ JUDIKATURA VE VĚCECH STÁTNÍCH ZÁSTUPCŮ

A. Hmotněprávní judikatura

B. Procesněprávní judikatura

C. Ostatní judikatura mající vztah ke kárné odpovědnosti a kárnému řízení

IX. ROZHODNUTÍ EVROPSKÉHO SOUDU PRO LIDSKÁ PRÁVA

X. ROZHODNUTÍ SOUDNÍHO DVORA EVROPSKÉ UNIE

XI. STANOVISKA ETICKÉ KOMISE UNIE STÁTNÍCH ZÁSTUPCŮ ČESKÉ REPUBLIKY