Přeložili:

LUDMILA A TOMÁŠ HAVLÍKOVI

Jo Beverley: Sázka na věno

Vydání první

Copyright © Jo Beverley, 2014

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1952. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Shocking Delight vydaného nakladatelstvím Signet Select, an imprint of New American Library, a division of Penguin Group (USA) Inc.

Český překlad © 2015 Ludmila a Tomáš Havlíkovi

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0187-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0188-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Jo Beverley

Sázka na věno

Ukážka z elektronickej knihy

Kapitola 1

Londýn,

13. květen 1817

Lucy Potterová seděla doma v knihovně a doufala, že dnešním dnem se všechno změní. Nebo spíš – že se všechno vrátí do dřívějších kolejí. Sice už bez milované maminky, ale s otcem, který se opět stane součástí jejího života.

Právě před rokem totiž zemřela Alice Potterová v pouhých čtyřiceti letech na chřipku. Lucyin otec zahalil obraz své manželky v knihovně černým tylem. Před šesti měsíci látku vyhrnul, ale její okraje nechal po stranách splývat, takže už zahalovala pouze rám portrétu. Dnes ten smuteční tyl určitě odstraní úplně, říkala si Lucy a doufala, že to bude znamenat změnu.

Že se jí už otec přestane stranit.

Věděla, proč to dělal. Při pohledu do zrcadla viděla téměř stejnou půvabnou tvář, jaká na ni shlížela z obrazu zavěšeného nad krbem. Plavé vlasy, plné rty a velké modré oči – jen s tím rozdílem, že v těch Lucyiných se už nezračila tak nespoutaná radost ze života a optimismus.

Malíř zachytil ctihodnou paní Alici Stanleyovou jako osmnáctiletou dívku, právě když vplula mezi společenskou smetánku. Lucy teď bylo jednadvacet let, ale vypadala stejně mladě a půvabně jako její matka na černě orámovaném portrétu, což otce možná zneklidňovalo ještě dřív, než se začal dceři vyhýbat.

Mimořádná krása paní Alice sváděla leckoho k závěru, že se za tak půvabným zevnějškem musí nutně skrývat mělká mysl, ale Lucy si nepamatovala, že by to matku nějak trápilo. Ona sama by však mnohem radši zdědila strohé rysy po otci. Když ji ještě brával s sebou na pracovní pochůzky po londýnské City, oblékala si prosté šaty a na hlavu si nasazovala pod klobouk ještě čepec, ale její krásná tvář tím přesto nijak neutrpěla.

Lucy rozhodně nepatřila k dívkám s mělkými zájmy. Nesmírně ji zaujalo podnikání a byla ve svém snažení důsledná. Dříve jí otec dovolil, aby se ve skromné míře zapojovala do jeho obchodování, a tak chodila na dražby, vybírala tam zboží a pak pro ně hledala vhodné trhy. Nebo zjišťovala, o jaké výrobky a suroviny je největší zájem, a snažila se zajistit jejich dodávky třeba i ze vzdálených krajů.

Obchodování prostě zbožňovala, a tak předpokládala, že se v budoucnu stane náplní jejího života. Lucyino zapojení do vzrušujícího dění v City však zemřelo společně s její matkou.

Otec se sice zakrátko vrátil ke svému podnikání a naplno se ponořil do práce, aby zaplašil stesk po zesnulé manželce, ale svou dceru už nikdy nikam nevzal a o obchodech s ní nedebatoval. Jestliže na ni vůbec promluvil, pak jenom tehdy, když už nebylo zbytí, a doma večeřel jen výjimečně – pokud měli hosty.

Teď se Lucy snažila soustředit na poslední číslo časopisu Gentlemen’s Magazine, ale místo toho měla nastražené uši a čekala, jestli neuslyší otcovy kroky. Určitě sem přijde.

Roční výročí matčiny smrti si připomněla tím, že odložila s pocitem úlevy šedivé a fialové oblečení, které nosila posledních šest měsíců, kdy držela už jen poloviční smutek. Nepovažovala se sice za marnivou, ale necítila se v těch barvách dobře. Vzala si na sebe šaty, které měla doma už dva roky. Byly jasně modré, ale střízlivě střižené. Doufala, že to není příliš prudký přechod k normálnímu oblečení. Mohla by si obléknout jiné, smetanové, ale tuto možnost zavrhla, protože její matka byla na obraze zvěčněna celá v bílém.

Hodiny v knihovně odbily druhou hodinu po poledni.

Na večer, kdy chtěla oficiálně ukončit období smutku, měla připravenou světlou toaletu se zelenkavými lístky. Chystala se totiž vyrazit s přítelkyněmi na ples do Koruny a protančit tam celý večer. Doufala, že jí otec bude dělat doprovod, ale ještě nepřišel domů.

Zadívala se na matčin portrét a napadlo ji, jestli by to byl hřích, kdyby se k němu pomodlila, jako se modlívala k obrazům svatých. Jenomže maminka je už určitě také svatá. A rozhodně si přeje, aby její manžel a jediné dítě byli zase šťastní. Když kdysi bojovala o své vlastní štěstí, dala v sázku úplně všechno.

Alice Stanleyová byla druhá dcera vikomta Blounta, měla za sebou přijetí u dvora a před sebou zářnou budoucnost mezi společenskou smetánkou, pokud by si našla vhodného manžela. Mohla se spolehnout, že její krása, urozený původ a zajištěné devítitisícové věno uhladí cestičku, po níž se v životě vydá.

Místo toho ji však na dvoře jednoho hostince upoutal neurozený Daniel Potter, který tam právě nakládal v košili s vyhrnutými rukávy jakési bedny na vůz – a úplně ztratila rozum. O pár dní později se už spolu tajně scházeli a po několika týdnech odjeli do vesnice Gretna Green, kde se tehdy naskýtala možnost uzavřít potajmu rychlý sňatek bez obvyklých formalit.

Lord Blount mohl svou dceru zavrhnout, a mohl dokonce i zničit její portrét, který teď visel v knihovně, ale neudělal to. Obraz dceři věnoval a vyplatil jí i slíbené věno, ovšem od té doby s ní už nepromluvil ani ji neviděl. Byl to smutný rozkol s rodinou, ale převážilo ho štěstí, které paní Alice prožívala tady v Nailer Street, v samém středu Londýna.

Až do loňska.

Lucy sáhla pro kapesník a vysmrkala se. Kdyby přišel otec, nesmí ji vidět plakat! Měla však pocit, že ten den, kdy matka zemřela, se z ní stal úplný sirotek, protože ztratila i otce. Co si počne, když bude muset žít takhle osaměle i nadále? Co když se dnes nic nezmění?

Náhle se otevřely dveře a Lucy zvedla hlavu. Bála se doufat.

Byl to on!

Napřímila se a usmála, ale snažila se nedat najevo naději, kterou v dnešní den vkládala.

„Dobrý den, tatínku.“

„Dobrý den, miláčku,“ řekl Daniel Potter a pokročil kupředu. Měl překvapivě uvolněný výraz. Zaletěl pohledem – zasmušilým, ale ne zoufalým – k portrétu na stěně a znovu se zadíval na dceru. „Obdržel jsem žádost o tvou ruku.“

Otcovo sdělení bylo tak nečekané, že Lucy vůbec nechápala jeho smysl. Hlavou se jí honila jenom jediná věc – přišel sem, chystal se posadit do masivního koženého křesla naproti krbu a působil – ano, skutečně – jako kdyby celé to chmurné období pominulo.

Nebyl nijak zvlášť vysoký, protože vyrůstal v domě, kde zcela chybělo jídlo, po němž děti rostou a sílí, ale teď po letech, v obleku z té nejlepší látky, působil elegantně. Pod jeho uhlazeným zevnějškem se navíc skrývalo zdravé silné tělo a – což bylo ještě důležitější – bystrá mysl a životní moudrost. Svého nynějšího rozsáhlého jmění se domohl jenom vlastním přičiněním. A Lucy ho zbožňovala jako nikoho jiného na celém světě.

Nyní se vzpamatovala jen natolik, aby ze sebe dokázala vypravit: „Žádost o ruku, tatínku? A vaším prostřednictvím? Od koho?“

„Od jednoho právníka. Jmenuje se Polyphant a jedná z pověření neznámého žadatele.“

Lucy se tlumeně zasmála. „To je legrační.“

Otec se k ní kupodivu přidal. „To tedy je, holčičko, viď? Ale nesmírně zajímavé. Polyphant totiž zastupuje jistého urozeného gentlemana.“

„To je dokonce ještě zajímavější.“

„Jedná zřejmě z pověření nějakého princátka, které má hluboko do kapsy a hledá velké věno,“ poznamenal otec. „Ale zároveň je tady mnoho mužů z obchodních kruhů, kteří by klidně obětovali celé jmění, jen aby se jejich dcera přivdala mezi šlechtu a oni se pak mohli chlubit vnoučaty s modrou krví.“

„Vy ale takový nejste, tatínku.“

„Myslíš, že by ubohého nalezence nepotěšilo, kdyby jeho vnuk zdědil šlechtický titul?“

V očích mu zasvítily veselé ohníčky.

Jak je to dlouho, kdy u něj naposledy viděla tenhle rozzářený pohled?

„Budete si muset počkat, až ho zdědí vaši synovci,“ odpověděla mu škádlivě. „Ctihodný pan Jeremy Fytch, který se jednou stane lordem Caldrossem, nebo Percival Stanley, z něhož bude vikomt Blount.“

Otce však její poznámka příliš nepobavila. „Mnoho dcer ze City by moc rádo vyměnilo tučné věno za šlechtickou korunku.“

„Asi máte pravdu.“

„Ty dostaneš velice pěkné věno.“

„Až příliš pěkné! Není třeba, abyste ho ještě zvyšoval.“

„Proč ne, když se obchodu daří stejně dobře jako během války a ty mi občas pomáháš?“

„V tom případě vám znovu děkuju, zvlášť když mám teď, po jednadvacátých narozeninách, ještě těch třicet tisíc.“

„Možná to ode mě bylo tehdy trochu unáhlené rozhodnutí, ale odjakživa jsi byla nesmírně bystrá dívka.“

Přesto měla Lucy pocit, že je otec poněkud nesvůj, ovšem nevěděla proč. Že by za to mohl jeho přetrvávající smutek?

„Povězte mi o té nabídce něco bližšího, tatínku.“

„Nic bližšího nevím. Ten právník mě ujistil, že dotyčný lord Chuďas je charakterní a zdravý muž, který se k tobě bude chovat pozorně a láskyplně.“

„A já bych se kvůli tomu měla rozplakat dojetím. Jenomže já se spíš divím. Jak může úplně cizí člověk vědět, kolik peněz dostanu věnem?“

„Snadno se dovtípí, že na svém jediném dítěti nebudu šetřit, ale kromě toho existují jakési přehledy bohatých nevěst, které si zájemci mohou za úplatu obstarat.“

„Přehledy? Něco jako aukční katalogy? To je tedy ničemnost. Ale co je to za lidi, kteří je sestavují? A jak získávají tak přesné údaje?“

„Úplně stačí, když se někdo někde o něčem zmíní, a zakrátko se to rozšíří do světa.“

„Myslíte, že se o tom někde zmínil Leland?“ zeptala se Lucy, která nemohla uvěřit, že by toho byl jejich právník schopen. „Tatínku! Určitě jste to neudělal vy?“

Otcova vysunutá brada pro ni znamenala dostatečnou odpověď. „Nemá smysl něco tajit, drahoušku. Rád bych tě viděl tam, kam patříš.“

„Kam patřím?“

„Mezi šlechtou. Tvoje maminka si přála, abys jednou zakotvila v jejím světě. Určitě by chtěla, abys přijala pozvání tety Caldrossové a užila si společenskou sezonu v Mayfair, když už ti teď skončilo období smutku.“

Lucy měla na jazyku námitku. Velice ráznou. Její matka nikdy nepronesla nic, co by nějak naznačovalo, že si přeje, aby její dcera pronikla mezi šlechtu, a přestože se stále stýkala se svou sestrou, neměly k sobě příliš blízko.

Ztráta manželky však zřejmě nasadila truchlícímu vdovci do hlavy zvláštní nápady. Zahrnoval se výčitkami svědomí, jako kdyby chřipka zabila jeho nebohou ženu jenom kvůli tomu, že se s ní neoženil podle všech společenských pravidel. Sužovalo ho pomyšlení, že pro ni mohl udělat mnohem víc, že jí měl zajistit po všech stránkách dokonalý život. Nebyla to pravda. Ze všech sil se jí snažil vynahradit všechno, čeho se kvůli němu vzdala.

Jeho snahu teď dokazovalo i praskající dřevo v krbu. Většina obyvatel Londýna topila uhlím, ale Lucyina matka s láskou vzpomínala na krby ve svém bývalém domově v Gloucestershiru, v nichž jasně plápolala žhnoucí polena, a tak když její manžel renovoval a rozšiřoval jejich nynější dům v Nailer Street, nechal v něm vybudovat hned několik takových krbů. Během chladných zimních měsíců k nim pak přijížděly z venkova vozy s kvalitním dřívím a všechno topivo se ukládalo do kůlny vzadu na zahradě.

„Tohle byl její svět, tatínku,“ namítla Lucy mírně. „Svět, do kterého patřím i já. Tenhle dům, tahle ulice, tahle čtvrť – City. Jsem se svým životem naprosto spokojená.“

„Jsi spokojená, když tu sedíš takhle sama a čteš časopisy?“

„Včera jsem strávila celý den venku s přítelkyněmi a dnes jdeme všechny společně do Koruny. A Gentlemen’s Magazine je plný pikantních novinek, zvlášť tohle poslední číslo.“

Otec mávl rukou. „Je na čase, aby ses vdala, drahoušku. Tvoje maminka by nechtěla, abys skončila jako stará panna, k čemuž bohužel směřuješ. Už jsi měla několik nápadníků, ale všechny jsi odmítla.“

Lucy si připadala jako terč soustředěného útoku – útoku, který vůbec neočekávala. Usoudila, že je to nějaký další projev otcova smutku, ale neměla tušení, jak se mu bránit.

Pokračovala tedy v lehkém tónu a sáhla po argumentu, který otec podle ní nemohl zpochybnit. „Uvědomte si, tatínku, že by si maminka přála, abych prožila stejnou lásku jako ona. A já jsem ještě nepotkala takového muže, který by na mě v tomhle směru zapůsobil.“

„A to mi dělá starosti. V tomhle věku bys už měla mít za sebou spoustu pošetilých lásek.“

„Jste zklamaný, že jsem se ještě nezbláznila do žádného poslíčka nebo vozky?“

Otec se nezasmál. „Bylo by to normální. Podívej se na svou přítelkyni Betty, která se chovala jako blázen kvůli tomu podkonímu od Blakeleyho.“

„Ale to je už spousta let. Tehdy jí bylo patnáct!“

„Ty jsi však v patnácti letech nic takového neprováděla.“

„A to mi máte za zlé?“

„Nemám.“ Tvářil se utrápeně, jenže utrápená si připadala spíš Lucy. „Vychoval jsem tě tak, abys takové nepředloženosti nevyváděla. Ale připravil jsem tě kvůli svému podnikání o spoustu času a teď si to vyčítám.“

„Moc mě těšilo, že jste mi dovolil pomáhat vám s prací.“

„Jenomže právě tohle není normální. Chci, abys byla šťastná.“

„Jsem šťastná,“ ujistila ho. Cítila, že ji zaplavuje stále větší strach. „Mám dobré přítelkyně, spoustu zájmů a taky četbu. Tady je například nesmírně zajímavý článek o obchodních stanicích v Jakartě. Popovídejme si o tomhle.“

O obchodování a nových příležitostech, o exotických surovinách ze vzdálených zemí.

„Teď ne, miláčku. Ještě něco ti musím říct.“

Podle všeho ji čekala nějaká další rána. Co to může být?

„Chci se znovu oženit.“

Jeho neuvěřitelné sdělení zůstalo viset ve vzduchu a Lucy chvíli trvalo, než ze sebe konečně vypravila: „Cože?“

„Ale no tak, miláčku. Je to už rok, co maminka zemřela.“

„Ale proč?“

Zvedl oči vzhůru. „Je mi pětačtyřicet, Lucy. Mám snad prožít celý zbytek života v celibátu? Ovšem tohle jsem ti asi neměl říkat. Jenomže jsem si zvykl jednat s tebou jako s mužem.“

Lucy zrudla, musela však uznat, že na tom něco je. Uvažovala totiž jako muž. A měla sto chutí zeptat se ho, proč by se nemohl spokojit s děvkami.

„Jenže ty muž nejsi,“ pokračoval otec. „Potřebuju syna.“

Lucy měla pocit, jako kdyby dopadla z výšky na tvrdou zem. A cítila uvnitř takové prázdno, že úplně oněměla.

„Byli jsme nesmírně smutní – tvoje maminka i já – že jsme neměli víc dětí, ale byla to Boží vůle a daň za mnoho jiných radostí, které jsme spolu zažili, ovšem teď…“

„Takže jste vlastně rád, že maminka umřela? Tohle tím chcete říct?“

„Zatraceně, Lucy!“

Zakryla si obličej dlaní. „Promiňte. Mrzí mě to. Vím, že to tak není. Ale nikdy mě nenapadlo, že ji nahradí nějaká jiná žena.“

„Nenahradí. Nikdy. Charlotte to ví.“

„Charlotte?“

„Charlotte Johnsonová. Přijala moji nabídku.“

Aby ne, pomyslela si Lucy hořce. Pro vdovu po lékaři to musí být hotové terno. Avšak otec učinil jako vždy to nejlepší rozhodnutí. Nerozumně se zachoval za celý život jen jedinkrát – když utekl s vikomtovou dcerou.

Paní Johnsonová byla jejich sousedka, citlivá žena kolem třicítky. Ale především matka dvou malých zdravých dětí. Sice děvčátek, ovšem to vůbec neznamenalo, že by jejím dalším potomkem v pořadí nemohl být chlapec.

Charlotte Johnsonová nemohla nahradit Danielu Potterovi jeho zesnulou ženu, ale její budoucí syn rozhodně zaujme místo, které až dosud patřilo Lucy. Ta odjakživa předpokládala, že se stane otcovou dědičkou a postupně se bude víc a víc zapojovat do jeho podnikání. Otce to však zřejmě nikdy nenapadlo. A pokud ano, s vidinou dalších dětí je teď všechno jinak. Její dosavadní postavení jí ukradne syn Charlotte Johnsonové.

„Mrzí mě, že se ti to nelíbí, zlatíčko, avšak Charlotte ti bude laskavou matkou.“

Novou matkou?

Která tu bude vládnout místo její drahé maminky?

Lucy se podvědomě snažila nedat najevo zděšení a bolest, které v ní otcovo sdělení vyvolalo. Pod klidným povrchem v ní ovšem všechno vřelo. Musí najít nějaké východisko z téhle situace. A všechno napravit. Prozatím nesmí vypustit z úst nic, čeho by později litovala. Nesmí pálit mosty.

„Jenom mě to překvapilo, tatínku. Zasloužíte si manželku, jak říkáte, a paní Johnsonová vám bude dobrou ženou. Přeju vám jen to nejlepší.“

Otec se s pocitem úlevy usmál. „Jsi moje holčička. Určitě uvítáš, že ti sem přibudou dvě malé sestřičky a žena, na kterou se budeš moct kdykoliv obrátit o radu. Charlotte ti možná pomůže připravit se i na tvé manželství.“

Lucy vyloudila na tváři úsměv, ale v duchu si kladla otázku, jestli její výraz vůbec vypadá přirozeně, protože měla dojem, že v ní všechno každou chvíli vybuchne.

Otec si však podle všeho ničeho nevšiml. Jsi moje holčička, řekl jí. Jeho holčička, ale naprosto vyloučená ze světa, v němž se pohyboval! I ženy přece řídily své podniky. A dcery je dědily. Zřídka, ale stávalo se to.

Mohlo za to její vzezření? Jestliže je žena krásná, vůbec to neznamená, že se jí nedostává rozumu. Právě její otec by to měl vědět mnohem lépe než všichni ostatní muži.

Daniel Potter vstal a políbil ji na temeno. „Jsi můj poklad, Lucy. Mám tě rád nade všechno na světě. To přece víš, ne? A nepřeju si nic jiného, než abys byla šťastná.“

Trochu roztála. „Já vím.“

„A abys zaujala takové místo, jaké ti patří.“

Lucy musela vyvinout obrovské úsilí, aby zůstala klidná, dokud otec neodešel z knihovny. Dokonce pak ještě chvíli zůstala sedět na místě, neschopná pohybu.

Tam, kam patří.

Takže podle otce dokonce nepatří ani sem, do svého domova, do svého světa.

Během patnácti minut se celý její dosavadní život obrátil vzhůru nohama a v duši jí zůstalo ohromné prázdno, které neměla čím zaplnit.

Po chvíli vstala a zadívala se na obraz na stěně, jako by jí matka mohla pomoct. Jenomže mrtví se nevracejí mezi živé, aby jim pomáhali nebo je trýznili – takové věci se stávají pouze ve fantastických románech. Odvrátila pohled stranou a oči se jí zalily slzami. Nikdo ji přece nemůže vyhnat odněkud, kde to má tak ráda!

Její dlouholetá přítelkyně Betty Hanwayová bydlela naproti v ulici. Lucy se za ní rozběhla, aniž si nasadila na hlavu klobouk.

„Tvůj otec a paní Johnsonová?“ podivila se Betty, když se s Lucy ocitla o samotě ve svém pokoji. „Jako tvoje nevlastní matka?“

„Nesnesitelná představa, viď?“ vypravila ze sebe Lucy, povzbuzená jejím ohromeným tónem.

„Naprosto,“ prohlásila Betty a objala ji.

Lucyina nejlepší přítelkyně byla štíhlá brunetka s krásnýma hnědýma očima a s bystrým úsudkem. „Paní Johnsonová je příjemná žena,“ připustila, „ale stane se paní vašeho domu.“

„Já vím. Je to příšerné. Nemůžu tam zůstat,“ prohlásila Lucy, a jakmile to vyslovila, uvědomila si, že to skutečně myslí vážně.

„Jak to, že nemůžeš? Prosím tě, Lucy, jenom neproveď nějakou zbrklost.“

„Zbrklost?“

„Jako třeba vzít si prvního nápadníka, který ti vstoupí do cesty.“

Lucy se zasmála. „To je ta poslední věc, kterou bych udělala! Ale musím si najít nějaké místo, kde bych mohla bydlet. Aspoň na čas. Než si zvyknu. Než vymyslím…“

Jak tohle všechno překonat. Musí přece existovat nějaké východisko.

„Teď z domova odejít nemůžeš,“ namítla Betty. „Budilo by to dojem, že se s tou svatbou nemůžeš smířit. A že budoucí paní Potterovou nenávidíš.“

„Nenávidím jakoukoliv budoucí paní Potterovou.“

„Tvůj otec je ještě mladý. Je úplně přirozené, že se chce znovu oženit.“

Lucy dlouze vydechla. „Jak jsem mohla být tak slepá? Myslela jsem si, že když se tak nesmírně milovali… Mám dojem, že ztrácím schopnost rozumně uvažovat. Ale potřebuju čas, abych se nějak přizpůsobila situaci, a doma to nezvládnu.“

Betty ji chytila za ruku a přiměla ji, aby se posadila vedle ní na pohovku. „Tak se pokusme něco vymyslet. Co tvoji příbuzní? Máš mezi nimi nějaké, ke kterým bys mohla přijet na týdenní nebo čtrnáctidenní návštěvu?“

„S otcem nalezencem a matkou, která své rodině způsobila skandál?“ odfrkla si Lucy, ale potom se zarazila. „Maminčina sestra lady Caldrossová mě zvala, abych k nim někdy během společenské sezony přijela – až mi skončí období smutku. A sestřenka Clara se prý nechá poroučet. Ale…“

„Znamená to odjet do Mayfair?“

„Není to žádná černá Afrika! Myslím, že by bylo rozumné tuhle příležitost využít. Navíc bych tam mohla prchnout už za pár dní. Společenské radovánky jsou teď v plném proudu.“

„Ale nikoho tam neznáš.“

„Znám tetu a sestřenku.“

„Máš pravdu. Občas jsi k nim jezdila.“

„Potom co se teta vdala, občas zvala maminku na návštěvu. A když jsem trochu povyrostla, jezdila jsem tam s ní. Ale moc často se nevídaly, protože teta a její rodina zůstávají v Londýně jenom na jaře a kromě toho si jako sestry nebyly moc blízké.“

„Neříkala jsi, že je teta nudná a má stále proti všemu nějaké námitky?“

„Říkala.“

„A co ta tvoje sestřenice?“

„Clara je o tři roky mladší než já, ovšem pokud si dobře pamatuju, nedokáže poskládat dohromady jedinou rozumnou myšlenku.“

„Lucy, v takové společnosti bys za chvilku vyletěla z kůže.“

„Betty, nemám na vybranou.“

„Přesně tohle tvrdila Isabella v Prokletí Černé Hory, než utekla do italského kláštera.“

„Tohle není román! Nechápu, že tak rozumné děvče jako ty může brát takovéhle věci vážně.“

„Nerozumné chování je někdy zábavné. Ale jenom jsem tě škádlila, drahoušku. Prostě se bojím, abys neutekla z bláta do louže. Vždyť víš, jak se tahle takzvaná lepší společnost chová k lidem, jako jsme my. Jako k plebsu.“

„Já jsem plebejec jenom napůl.“

„Jsi plod obrovského společenského skandálu. A jakmile se mezi těmi lidmi objevíš, znovu tu záležitost oživíš.“

Lucy odpověděla otázkou. „Jak to, že všechno vidíš tak jasně?“

„Ty to jindy vidíš stejně jasně jako já.“

„Jindy se mi život neobrátil v jediném okamžiku vzhůru nohama. A pokud jde o ten skandál, je to vlastně zázrak, že mě teta Mary vůbec pozvala. Zřejmě to považuje za svou povinnost a pohlíží na mě jako na oběť.“

„V tom případě k nim nemůžeš odjet.“

Lucy vstala a začala přecházet po místnosti. „Na nějaký čas musím pryč. A pár týdnů u tety Mary je jediné přijatelné východisko, které si dokážu představit. Všichni pochopí, že po takové příležitosti skočím. Dokonce můžu většině lidí předstírat, že jsme tu návštěvu naplánovaly už před časem.“

„Ale budeš tam nešťastná. Všechny přítelkyně máš tady a kromě toho pomáháš otci při práci,“ namítla Betty.

Lucy jí nikdy nepřiznala, že ji otec ze svého podnikání už před časem vyloučil. Překvapovalo ji, že se to Betty ještě nedovtípila. Ale zřejmě se domnívala, že Lucy pomáhá otci v době, kdy potajmu vysedávala sama doma nad knihami, časopisy a novinami, aby jí neutekly žádné důležité informace.

„Asi měsíc se beze mě bude muset obejít. Čím víc na tohle řešení myslím, tím víc se mi líbí. Možná jsem teď jen přecitlivělá a to sledování londýnské smetánky a jejích hrátek mě pobaví. Zažiju, jak vypadají odpolední dýchánky a hudební večery, na kterých vystupují nejvýznačnější sólisté, a to už vůbec nemluvím o tom, že se ocitnu v těsné blízkosti vévodů a dalšího výkvětu společnosti.“

Betty se stále tvářila pochybovačně. „Nebylo by lepší, kdyby ses vdala? Arthur Stamford má určitě pořád zájem.“

Lucy se otřásla. Arthur Stamford ji požádal o ruku před pouhými dvěma týdny. Odmítla ho, stejně jako před ním odmítla i množství jiných nápadníků. Muži ze City nepotřebovali žádný veřejněný seznam, aby poznali největší zlaté jablko na stromě.

„Jestli ti nevyhovuje Arthur, jsou tu i jiní. Charlie Carson nikdy nepřestal doufat a Peter Frome…“

„Nevdám se!“ odsekla Lucy, ale pak rychle dodala: „Ne, dokud se nezamiluju. Ty jsi zamilovaná, Betty. Chtěla bys mi snad upřít možnost taky zažít lásku?“

Betty se usmála jako pokaždé, když přišla řeč na jejího milovaného Jamese Greenlowa a jejich nadcházející svatbu, ovšem téma hovoru ze zřetele neztratila.

„Nesmírně ti přeju, abys poznala lásku, Lucy, ale co když se zamiluješ do nějakého lorda? Do arogantního rozmařilce a hazardního hráče, který se sedm večerů v týdnu zpíjí do němoty?“

Lucy se rozesmála. „Dovedeš si představit, že bych udělala takovou pitomost?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Kapitola 1