Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Za vysokú cenu

Kristína Royová

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2014 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2014 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Katarína Tínesová, Michal Garaj, Slavomír Kancian, Jana Pálková, Lucia Ološová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0089-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pôvodná publikácia

Kristína Royová. Za vysokú cenu. MSEJK. Bratislava 2007. 559 s. Ing. Samuel Spišiak, jazyková úprava. Imrich Fülöp, zodpovedný redaktor a grafický návrh obálky.

Bibliografické poznámky

Poznámky a vysvetlivky

Román Kristíny Royovej Za vysokú cenu je druhou časťou knihy Bludári. Ako uvádza sama autorka v Predmluve k prvému vydamu, kniha Za vysokú cenu môže „stáť i osobitne bez prvej časti.“ Dovolili sme si teda vo vydaní Výberu zo spisov Kristíny Royovej vydať najprv druhú časť, a to — ako sme už spomenuli — pre veľký záujem čitateľskej verejností, najmä staršej. „Obraz pokorného, Kristu podobného Kresťana a ako takáto duša na okolie svoje vplývať môže“ sa vytrácal aj za života Kristíny Royovej. Čím viacej sa vytráca v našej súčasnosti! Ako veľmi potrebuje naša doba takých Ursínych! Našou túžbou je, aby kniha v tomto novom (treťom slovenskom) vydaní priniesla požehnanie a túžbu žiť vďačný život pre Krista, „ktorý za vysokú cenu vlastného života kúpil nás krvou svojou na kríži a priniesol i prináša nám slobodu od hriechu a lekárstvo pre všetky naše rany.“

Román Za vysokú cenu vyšiel prvý raz roku 1903 na Starej Turej. Mal podtitul „Povesť z dnešnej doby“. Vydala ho autorka vlastným nákladom, vytlačila tlačiareň Šimona Roháčka v Modre. Druhé vydanie vyšlo takisto nákladom autorky; vytlačila ho tlačiareň Jaroslava Chládka v Mladej Boleslavi v roku 1926. V hornolužičtine vyšiel román pod názvom Za wysoku plaćiznu na pokračovanie v časopise Srbské Nowiny v Budyšine roku 1927. V nemčine vyšlo dosiaľ najmenej desať vydaní (podľa dostupných prameňov posledné vydanie v roku 1991, Francke Verlag, Marburg v takzvanom Zlatom rade (Die goldene Reihe). Prvé vydanie Um hohen Preis vyšlo v roku 1911 v preklade Boženy Chorvátovej a Hildy Beywasserovej. Tretie až piate vydanie vyšlo vo vydavateľstve Theodora Urbana v Striegau v r. 1923 — 1936. Ďalšie viaceré vydania vyšli vo vydavateľstve Brunnen-Verlag, Giessen, Basel a v spomínanom vydavateľstve Francke Verlag, Marburg.

V jedenástom zväzku Výberu zo spisov Kristíny Royovej vychádza kniha Za vysokú cenu ako tretie slovenské vydanie.

Pri príprave tohto vydania riadili sme sa zásadami, ktoré sme si vytýčili a už aj použili v doterajších ôsmich zväzkoch Výberu zo spisov.

Staršie — menej zrozumiteľnejšie výrazy sme nahradili bežnými používanými v súčasnom našom slovníku. Staršie výrazy uvádzame v snahe o dokumentovanie bohatosti slovníka autorky:

zadať si pred niekým — znevážiť sa pred niekým; kremä — okrem; rozdrchaný — rozheganý, neupravený; spojivo — tu: spojenie (poštové); menšina — chvíľa, minúta; vzozrenie — výzor; osmahlý — počerný, opálený; východňan — syn Východu; skupenina — skupina; vedátor — vedec; hrdovolný — uznanlivý, sebavedomý (?); nenadály — nečakaný; dobrovôľa — dobrota; sdeliť — oznámiť, povedať; preminúť — prepáčiť; málomocný — nevládny, slabý; nedovedieť — nedokázať — nebyť schopný; mluno — elektrina; mluvný — elektrický; shľadanie — stretnutie; nesnádz — ťažkosť; svačina — olovrant; šumno — krásne, vkusne; dajme ten pád — pripusťme; choť — manželka; v stred — uprostred; uštknutý — uštipnutý; jho — jarmo; pošetilý — pochabý, nerozumný; zdor tomu — napriek tomu; Vašnostín vnuk — vnuk Vašej jasnosti; lučba — chémia; lučebňa — chemické laboratórium; apotekár — lekárnik; apa — otec; luzný — čarovný, pôvabný; upjatý — tu; pozapínaný; bezolstný — úprimný, bez lesti; náprsenka — časť odevu na prsiach; prelesť — pôvab, nádhera; pečlivo — starostlivo; spatriť — uvidieť; nabiedka — ponuka, pomačkaný — pokrčený, pokrkvaný; poklonník — ctiteľ; rozmluva — rozhovor; dostať úkolu — splniť úlohu; šachovať — hrať šach; pakovať — baliť; rudý — červený; strániva — o niečom, pokiaľ ide, čo sa týka; popredne — predovšetkým; indy — inokedy; predtýmňajší — predošlý, predchádzajúci; vzdor — tu: napriek; výjma — okrem, mimo; omlúvať sa — ospravedlňovať sa; duma — uvažovanie, rozmýšľame; poneváč — lebo, keďže, pretože; spatriť — uzrieť, uvidieť; výrobok — tu: príjem; soznať sa — spoznať sa; dakedajší — minulý; škodne — škodlivo; pokrovec — tu: koberec; dosavádny — doterajší; pochop — predstava; náradie — tu: nábytok, zariadenie; vydržiavať — usporadúvať; rozmluvu — rozhovor; šatnica — šatník; kažmírový — kašmírový; úklonný — úctivý; zanímaný — zaujímavý; lúčebná kuchyňa — chemické laboratórium; opovedať — vopred ohlásiť; kasňa — skriňa; ložnica — spálňa; chovať obavy — mať obavy; dojem — tu: dojatie; kapsička — kabelka (dámska); prehádzka — výčitka, obvinenie; srdečný — srdcový, týkajúci sa srdca; položitý — mierny, nie strmý; svolenie — súhlas; šíry — tu: postroj (konský); stolovňa — jedáleň; spraviť — tu: informovať; nutný — tu: súrny (súrny list); mnúť — mädliť (si ruky); umele — tu: umelecky; pád — tu: prípad; predobraz — tu: vzor (vzor, hrdina); doznev — dozvuk; obriadiť — upraviť (upraviť sa); zášť — nevraživosť; nastolenie — tu: podávanie (večera); stinitko — tienidlo; nesnádza — ťažkosť; na každý pád — určite, istotne; vytrucovať — tu: vynútiť; kacier — kacír; vzozrenie — vzhľad; hrobitov — cintorín; darobný — zbytočný; objem — tu: objatie; umdlený — unavený; dojem — v tu: dojatie; vonkov — vidiek; zaujatosť — záujem, pozornosť; ľavno — lacno; stud — hanba; snacha — nevesta; horko — horúčava; dotklivo — dojemne; horovať — horliť; sestrenka — sesternica; vodič — tu: sprievodca vlaku; dôtklivý — naliehavý; dobrovôľa — blahosklonnosť; šanoba — šetrenie; pozostávať — zostávať (nič mi nezostáva, iba); lárva — maska; mlunno — mdlo.

Predmluva

Ale všetkým, ktorí ho prijali,

dal právo a moc stať sa deťmi Božími.

Ev. podľa Jána 1, 12

Po mnohom boji odhodlala som sa konečne vydať i druhú časť „Bludárov“.

Keďže táto kniha môže stáť i osobitne bez prvej časti, dala som jej nový názov.

Išlo mi o to, podať obraz pokorného, Kristu podobného kresťana, a ako môže takáto duša vplývať na svoje okolie.

Svet všetok v zlom väzí. Na ceste do záhuby ho nezastavia a späť ku Kristu neprivedú ani teórie, ani učenia, ani formy, ale jedine živý príklad tých, o ktorých vraví sám Syn Boží: „Vy ste svetlo sveta.“

Pokúsila som sa podať trúchlohru života, žitého bez Boha, bez Krista, a jej ďaleko siahajúce následky. Viem, že dotkla som sa boľavých rán, na ktoré chorľavie rodinný život kresťanov, a ktoré môžu byť uzdravené jedine návratom k Bohu a k prísnemu zachovávaniu Ježišovho učenia.

Kniha mi bola darovaná, a tak ju teraz skladám k nohám Večného Darcu s tým jediným želaním, aby svetom niesla a šírila česť Toho, ktorý povedal i smrťou dokázal:

„Nad to väčšiu lásku nemá nikto, než aby niekto položil svoj život za svojich priateľov.“

Stará Turá v marci 1903

Kristína Royová

Predmluva k druhému vydaniu

Keď v roku 1903 poslala som do sveta knihu „Za vysokú cenu“, ani vo snách mi nenapadlo, akým dôležitým činiteľom stane sa ona v živote nejedného môjho spolublížneho. Netušila som, že sa jej svedectvu podarí priviesť duše ku Kristu, a to nielen medzi Slovákmi a Čechmi, ale obzvlášť v Nemecku, kde sa dodnes dožila už tretieho vydania. Boh to, čo v nej daroval, keď Mu bolo k nohám zložené, prijal a použil v svojej láske. — Po 23 rokoch odvažujem sa urobiť krok viery: Knihu — pred vojnou úplne vypredanú — vymaniť zo zajatia (kde už ležala vyše desať rokov ako umlčaný svedok), vytiahnuť z nečinnosti a vložiť do rúk môjho milovaného národa.

Za tých 23 rokov medzi prvým a druhým vydaním zmenili sa mapy i národy a spôsob ich života. Zanikli veľké ríše, vytvorili sa malé. Zanikli obávaní velikáni, zhasli svetové hviezdy svietiace na obzore, vyšinuli sa nové veličiny, a tak zmenila sa tvár Zeme. Len jedno zostalo v základe nezmenené — ľudské srdce. Dnes viac, než v jeho dobe, platí Schillerovo: „Svet je všade krásny, kam nepríde človek so svojou mukou.“ Národná sloboda nepomohla ľudstvu spútanému putami hriechu. Úžasné sú vymoženosti ľudského ducha! Čo všetko podmanil si v poslednom čase na zemi, nad zemou i pod zemou a pod morom! — No so všetkou tou nádherou a mocou týchto vymožeností nie je schopný utíšiť zúfalý krik hriechom štvaných duší. Osveta nižších i vysokých škôl dodnes neosvietila temnotu sŕdc žijúcich bez Krista. Áno, keď sa aj mnoho zmenilo na zemi, otroctvo hriechu a z neho plynúce nešťastie zostalo nezmenené — a nezmenil sa Kristus.

A tak moja kniha nie je ešte zastaraná. Ona poukazuje na to, že spása pre ľudské pokolenie, svetlo v jeho strašnej mrákote, život v kalných vlnách smrti a zahynutia, pokoj uprostred búrlivého oceánu, potešenie a lekárstvo v tom veľkom nešťastí spočíva v Ježišovi Kristovi. V Ňom, ktorý za vysokú cenu vlastného života kúpil nás Bohu svojou krvou na kríži a priniesol a prináša nám slobodu od hriechu a lekárstvo na všetky naše rany.

Stará Turá 8. augusta 1926

Kristína Royová

1

Dávno nevidelo služobníctvo starého pána Orlovského tak dobrej vôle, ako keď sa mu konečne vrátil domov milovaný vnuk pán Adam Orlovský. Tak si starec po svojom nádhernom veľkostatku vykračoval, akoby omladol o desať rokov. Nie div, veď dlhé roky žil sám a sám. Keď je človek vysťahovalcom presadeným z rodnej pôdy do cudzej a také všeličo prežil, ťažko potom žiť a nestarnúť.

Prišiel bol pán Mikuláš do Uhorska ako mladý. Zamotali ho tam doma v Poľsku do protivládnej agitácie a bol potom prinútený utiecť z vlasti, ktorú vrúcne miloval až do šedín. Jeho šťastie, že utiekol dosť skoro; tým ochránil svoje imanie a mohol sa zakúpiť v útočištnej zemi neďaleko mestečka Podhradu.

Prišla s pánom Mikulášom jeho pekná žena a tri utešené deti. Deti boli ešte malé, ľahko privykli v cudzine a otec privykal s nimi.

Ale šťastie máva krídla. Zomrela pani Orlovská, ktorá sa nijako nevedela vžiť do nových pomerov. O pár rokov šiel za ňou i jej najstarší syn Adam; a to práve vtedy, keď ešte len začal žiť, keď sa bol šťastne oženil. Zomrel žiaľom nad stratou milovanej ženy, ktorú narodenie prvorodeného synáčka stálo život, a zanechal pánu Mikulášovi svoju malú sirotu na potešenie.

Prv než táto strata nevesty a syna stihla pána Mikuláša, udialo sa medzi ním a jeho mladším synom Ferdinandom dač, čo svet posiaľ vysvetlené nemal. Pán Ferdinand Orlovský raz v noci opustil domov, nikdy viac sa nevrátil k otcovi, ba i každá stopa po ňom zmizla. A nikto nesmel tohto syna pánu Mikulášovi ani spomenúť. — Ferdinand prežil dva roky v cudzine. Len čo prišiel domov, povrávalo sa, že tam sa v niečom previnil proti cti Orlovských, čo mu otec nemohol ani zabudnúť ani odpustiť.

Po strate oboch synov zostalo Orlovskému už — krome vnuka — len jediné dieťa, najmladšie a najmilšie, radosť a pýcha otcovského srdca, dcéra Natália.

Veľkostatok Orlovských, ktorý si pán Mikuláš pomenoval „Orlovom“, rozkladal sa východne od mestečka Podhradu. Mesto menovalo sa tak po starej zámockej zrúcanine, ktorá trónila nad ním ako pomník zašlej slávy, hlásajúc svetu, že sláva zeme len do času, tá nebeská na veky. Pod samou zrúcaninou tiahla sa Zámocká ulica s veľkým nárožným domom; na jeho priečelí svietilo zlatými písmenami: „Apatieka U zlatej ľalie“.

Už od dávnych rokov patrila lekáreň rodine Korimských a dedila sa z otca na syna. Napriek tomu, že Korimskí boli už hodne bohatí a Ján Korimský mal iba jediného syna Manfréda, nedovolil mu iné postavenie v svete zaujať. Vynútil si na ňom sľub, že i po jeho smrti apatieku nepredá. Čo dodržanie tohto sľubu hrdého Manfréda Korimského stálo, nikto si nevie predstaviť.

Celá okolitá spoločnosť sa veľmi divila, že pán Mikuláš Orlovský — on, starý šľachtic — dovolil svojmu jedináčikovi spomedzi mnoho pytačov vybrať si práve Manfréda Korimského, ktorý ani rodom, ani stavom, ba ani náboženstvom nebol slečne Orlovskej rovný; zato prevyšoval všetkých bohatstvom, vzdelaním a krásou.

Snáď keď mal pán Mikuláš už len toto jedno dieťa, nechcúc mu v šťastí prekážať, prižmúril oči a privolil. Ach, ale neprešlo ani sedem rokov, bolestne oľutoval svoje privolenie. Šesť rokov trvalo závidené šťastie mladých Korimských. Potom prišla medzi nich akási strašná nezhoda a mladá pani vrátila sa na Orlov s tým nezvratným predsavzatím, že nikdy viac sa k mužovi nevráti. Všetko prosenie z otcovej strany, všetky pokusy Korimského, prehováranie kňazstva i súdu, všetko zostalo bez výsledku. Spor sa zakončil rozvodom. Korimskému zostal prvorodený synáčik Nikolaj, a pani Natálii pririekol súd malinkú dcérku Margitu. Tak skončilo manželstvo dvoch ľudí, uzavreté raz pred Bohom, a spojené Ním až do smrti.

Pán Mikuláš nesúhlasil s rozvodom. V hneve prehlásil, že rozvedenú dcéru u seba mať nechce. A tak vzala Natália Orlovská svoje dieťa a vysťahovala sa s ním do Viedne. Bola to pre hrdého a citlivého pán Orlovského strašná rana, ale strašnejšia ho ešte čakala.

Po troch rokoch dostal od dcéry — s ktorou nezrušil spojenie — list, v ktorom mu oznámila, že prestupuje do evanjelickej cirkvi, a síce preto, lebo hodlá uzavrieť sňatok s inžinierom Rainerom. Na tento list nedal pán Mikuláš odpoveď; dcéra pre neho už nežila. Preniesol všetku lásku roztrpčeného srdca na vnuka Adama.

Nuž tento vnuk vrátil sa mu konečne po rokoch štúdií už nie na prázdniny, ale trvale. Jemu chcel odovzdať všetko, čo s toľkou starosťou pre neho hromadil, slniť sa v šťastí svojho jedináčika, a tak ešte raz omladnúť a žiť.

*

Bolo po hostine na počesť vnukovho príchodu. Priatelia sa rozišli a dedo s vnukom osameli. Sedeli v dobre vykúrenej komnate neďaleko krbu. Dedo na pohovke, vnuk v kresle; oba zahľadení do červenej žiary ohňa a zamyslení. Svetlo osvecovalo mužný starcov zjav, upomínajúci na statný, víchrom neraz zohýbaný, ale nezlomený strom. Šedivé vlasy i brada sťa rám vrúbili počerný obličaj, kde-tu plný už vráskov, obličaj s tvrdými rysmi, hrdým čelom a pevnými perami. U muža takéhoto výzoru nezdá sa slabosť ani možnou. Zrazu starec vzhliadol; spod šedivých rias pozreli dve ohnivé oči na zamyslenú mladosť a hľa, celá mužova tvár sa razom zmenila, prezrádzajúc hĺbku citu a lásky. Nezaprel Adam Orlovský, čí je on vnuk. Aj u neho tá istá nádherne urastená postava, lenže štíhla. Tie isté čierne ohnivé oči, hrdé čelo, pevné a krásne pery, celý zjav zosobňujúci slovíčko „pán“. Snáď ucítil vnuk na sebe upretý skúmavý dedov pohľad, ich oči sa stretli, vstal.

„Rád by som vedel, čo znamenali poznámky pána Zarkányho a doktora Raušera pri večeri, týkajúce sa vraj vlastných plánov, aké máš so mnou, starý otec!“ povráva melodickým hlasom.

„Tak, rád bys’ vedel?“ Okolo starcových perí pohral dobrotivý úsmev. „Moje plány sú tie najprirodzenejšie; usadíš sa na Orlove, hotový som odovzdať ti všetko, čo mám a pretože chcem na staré dni vidieť vôkol seba život, veselosť, aby sme my dvaja sami na Orlove bývať nemuseli, treba sa nám postarať o domácu paniu. Nuž krátko povedané: vychoval som ťa a teraz ťa ožením.“

„Ale mňa, starý otec, a ty?“ ako hadom uštipnutý uskočil mladý muž. „Odpusť, z toho nebude nič, mne na ženenie ani myšlienka nejde a proti vôli priviazať sa nedám!“

„Ticho, Adam!“ stiahol starec čelo. „Tomu ty nerozumieš, a nechaj ma dohovoriť. Pri tvojej ženbe mám zvláštne úmysly; predovšetkým: máš svojeť zachrániť a uviesť tam, kam patrí, totiž domov; a potom to, čo ľahkomyseľne cirkvi katolíckej bolo vzaté, má jej zas byť prinavrátené.“

„Ja ťa naozaj nerozumiem, starý otec. Ako by som mohol ženbou získať katolíckej cirkvi dušu? Získavať duše je práca kňazov, nie moja.“

„Keby som nemusel,“ mávol pán Mikuláš rukou, „nespomínal by som také bolestné veci.“

Pán Adam zarazene pozrel na deda: hlas sa mu triasol a znel neobyčajne jemno.

„Vieš, že mám vnučku; a táto vnučka už roky žije v ponižujúcom postavení. Vieš, že prestúpením jej matky do evanjelickej cirkvi bola i ona na čas vyrvaná z lona našej cirkvi, bárs pokrstená, právom sem patrí. Ak ju však dnes nezachránime, keď má už 18 rokov, prinútia ju oni, aby verejne prestúpila, a tak je navždy pre nás stratená. K tomu treba uvážiť, že následkom neblahých okolností nútená je za života svojho otca žiť v otčimovom dome.“

„No tak ju zachráň; k tomu predsa nepotrebuješ mňa. Tvoja vnučka má v tvojom dome práve toľko práva a miesta, ako tvoj vnuk; netreba ich oboch kvôli tomu pozbaviť slobody.“

Adam prechádzajúci po sieni zastal pred dedom.

„Máš pravdu; lež myslíš, že nám ju matka dá dobrovoľne? Ba ani súdne prinútiť ju nemôžeme,“ zvraštil pán Mikuláš čelo. „Je len jeden prostriedok na dosiahnutie cieľa, t. j. keď ja jej ruku vypýtam pre teba a sľúbim, že ak sa zoberiete, vám spolu všetko poručím.“

„Ale veď ona mi je vlastná sesternica, cirkev mi nedá si ju vziať!“ namietol nevrlo pán Adam.

„To peniaze spravia a cirkvi musí záležať na tom, aby sa náš úmysel zdaril. Ja chcem, aby ste ma vy dvaja doopatrovali.“

„To sa môže stať, starý otec; len tú klauzulu vynechaj. Oni, keď jej sľúbiš poručiť, aj tak nám ju dajú a my ťa môžeme opatrovať.“

„Ba netáraj!“ rozhneval sa starec. „Dnes by ste ma opatrovali, potom príde voľajaký švihák, ona sa vydá; ty si vyhľadáš druhú, oženíš sa a ja veľkostatok trhať nedám, nedám!“ skríkol a uderil na operadlo päsťou. „Alebo ho dostanete spolu, alebo ani jeden.“

„Tak jej ho daj celý,“ hrdo narovnal sa mladý muž, „a prižeň si k nej zaťa, aby tu zostali s tebou; ja sa za mamonu predať nedám. O ženu nestojím; sama myšlienka na podobné jarmo mi je ošklivosťou.“

„Čože?“ zaúpel starec. „To je vďaka za to, že som ťa vychoval? Takú mi dáš odmenu? No pekne, synku! — Lež načo sa divím, keď mi deti mohli celý život strpčiť, že vnuk vráža klin do mojej rakvy? Teda za mamonu ťa zapredávam? Teda ty mi nemôžeš vyplniť moju prvú, jedinú, poslednú žiadosť, akú som ti vyslovil? Nuž dobre, synku.“

Pán Mikuláš vstal, a chladno ako socha — keby mohla chodiť — pokročil ku dverám; ruka spočinula mu už na kľučke; vtom objalo ho pružné rameno.

„Nehnevaj sa, starý otec; žiadaj čokoľvek, i život za teba dám, len to nie!“

„Už nič nežiadam,“ odstrčil dedo vnuka. „Za koho život položiť chceme, tomu radi obeť prinesieme. Nechaj tak, synku; zabudni na to, že tvoj pochabý dedo chcel byť šťastný na staré dni, po tak mnohom sklamaní v živote. Bol to len sen, roky síce živený, no, len sen; a opustil ma tak, ako všetko.“

„Nevrav tak, starý otec a nemuč ma!“ pritisol si mladý muž obe ruky na čelo. „Nedal si mi ešte povedať príčinu, pre ktorú sa nechcem a nemôžem ženiť. Nechcel som, no teraz musím povedať, aby si ma krivo nesúdil. Sadni si, prosím a vypočuj ma!“

Pán Mikuláš viac klesol do najbližšej leňošky, upierajúc skoro s hrôzou oči do bledého vnukovho obličaja.

„Snáď mi len nepovieš, že máš dakde ženu?!“ zaúpel divným hlasom.

„Ja? Ach, čo ti napadá! Vari som dajaký románový hrdina, alebo pletichár, podvodník a klamár? Uisťujem ťa, že som nemal kedy pomýšľať na podobné malichernosti.“ Pyšný ťah pohral perami vraviaceho, odhrnul husté vlasy z čela.

„Znajúc, čo tebe dlhujem, starý otec, za tvoju lásku a starosť, keď si ma volal domov, že chceš posledné roky stráviť so mnou, zriekol som sa na tieto roky najvrelejšej srdca túžby. Mal som totiž úmysel so spoločnosťou profesora Geringa podniknúť výskumnú archeologickú cestu. V túžbe osladiť synovskou láskou dni tvojho života, odročil som tento svoj plán; ale nevzdal som sa ho, lebo by to pre mňa znamenalo vzdať sa života a jestvovania a zmýliť celoživotnú dráhu. Ty však teraz žiadajúc, aby som sa oženil, navždy ma chceš pozbaviť životného cieľa. Lebo zanechať doma ženu a ísť sa túlať (snáď sa i nevrátiť), to je podľa mojich zásad neslušné. A ženu so sebou vziať nemožno, a už najmenej Margitu Korimskú, ktovie ako prepiato a maznavo vychovanú. Tak stoja veci; to mne prekáža. Ale pretože som tvojím dlžníkom, nuž dokážem ti, že som ochotný viac obetovať než život: — učiním podľa tvojej vôle.“

V komnate stíchlo. Krutý boj bojovali dve srdcia; ktoré zvíťazí? Do dlaní sklesla hlava starcova; pozdvihla sa zrazu prudko, oči zaiskrili pevným rozhodnutím:

„Ďakujem, Adam. Dobré tvoje slová odmeňujú ma za všetku prácu a starosť, akú som mal s tebou. Ale niečo za niečo. Ty vyplníš moju túžbu a vezmeš si Margitu Korimskú, ja zase splním mne dosiaľ neznáme tvoje túžby. Margitu necháš pri mne a hneď po svadbe odoberieš sa na cesty, tak sa nám všetkým trom pomôže. Na svet a jeho reči sa nebudeme obzerať. Chcem, aby si šiel na cesty ešte za môjho života.“

„Starý otec!“

Ó, výkrik vyprosteného srdca, kto ťa pochopí?!

2

Medzitým čo na bujnom vraníkovi vyšiel Adam Orlovský von do zimného večera, chodil pán Mikuláš — dokončiac vnučke list — dlho po svojej spálni, a že nemal dôverníka, rozprával sa sám so sebou.

„Áno, ja ťa musím oženiť, musím, lebo i ty by si mi mohol tak spraviť, ako on. Myslíš, pochabý chlapče, že prinesieš obeť? — No, veď uvidíme. Ktovie ako dlho ja ešte môžem žiť, a teba by túžba predsa premohla, ušiel by si mi a ja by som zostal sám; radšej ťa dobrovoľne pustím, no len s poviazanými krídlami, aby si sa musel vrátiť. Ba že na tom svete šťastie nemá stálosti! Načo som ja vlastne žil? A keď zomriem, čo potom? Keby som aspoň vedel, kde je on? Nezmysly! — Nič nechcem vedieť, nikoho nemám, len teba, Adam, a teba, Margita. Vy musíte byť spolu šťastní.“

V tej chvíli sa ozvali kroky vo vedľajšej pracovni. Starý pán vyšiel. „To ste vy, doktor Raušer?“ zadivene vítal hosťa, ktorý len nedávno opustil pohostinné prahy Orlova. „Čože vás ku mne zase priviedlo?“

Doktor zhodil bundu pri dverách, prevesil cez leňošku. „Prichádzam vám oznámiť správu veľmi nečakanú a smutnú, týkajúcu sa aj vašej milosti.“

„Mňa? Nuž, sadnite, doktor, a hovorte.“

„Nikolaj Korimský, váš vnuk, otrávil sa pred niekoľkými hodinami.“

„Kto?“ Starý pán sa síce striasol, napriek tomu znela otázka chladno.

„Mladý Korimský. Asi pred týždňom prišiel navštíviť otca a potom mal úmysel podniknúť cestu, aby sa zdokonalil v chémii. Na ceste od vás stretol som sane, išli pre mňa. Teraz, idúc stadiaľ, zašiel som až sem oznámiť vám tú zvesť. Úbohý mladík nie je ešte mŕtvy, dostal dosť zavčasu protijed; no strašne sa trápi, a Korimský si zúfa.“

„A mňa čo do toho všetkého, pán doktor?“ cudzo mienil starec.

„Vaša milosť…!“ káravo pozreli doktorove oči do studenej mužovej tváre. „Úbohý Nikolaj je predsa vaším vnukom; on je na celej tej osudnej veci, ktorá sa stala pred rokmi, úplne nevinný.“

„Nuž a čo, ja mám ho ísť kriesiť, samovraha?“

„Kto vám dač podobného povedal, pán Orlovský? Oba Korimskí pracovali v laboratóriu, kde následkom odparu a silného kúrenia panoval omamujúci zápach a horúčosť. Nikolaj, nie cele zdravý z cesty, stratil zrazu vedomie, a úbohý Korimský v preľaknutí miesto pripravenej limonády — keď ho prebral — podal mu silný jed, ktorý si bol nešťastnou náhodou práve v takom pohári rozpustil, takže zámena bola veľmi ľahká. Mladý Korimský síce hneď zbadal, ale bol už trochu odpil a to mu postačilo. Úbohý lekárnik!“

„Manfred že si ho otrávil sám? Nemožné!“ Starý pán sa potočil.

„Teraz, myslím, že už rozumiete, prečo som to prišiel povedať vám. Kto sa zaujme úbohého Korimského, keď nie vy? A ak sa ho nezaujmete vy, tak sa zblázni; mnoho mu už k tomu netreba.“

„Prišli ste pešky, doktor?“

„Na saniach.“

„Tak ma trochu počkajte.“

O chvíľu uháňali sane s oboma pánmi najprv kúsok zimnou krajinou, potom ulicami neveľkého, málo osvieteného mestečka, až i zastali pred lekárňou U zlatej ľalie. Hore schodmi doktor temer ani nestačil pánu Mikulášovi. No na chodbe ustal starec v chôdzi, lebo rozpomienky prišli na neho ako príval. Bola tiež raz pred 24 rokmi noc, a v tej noci utekal on touto chodbou poháňaný radosťou a šťastím, uvidieť čím skôr práve narodeného vnuka, dieťa milovanej dcéry, a tam za tými dvermi vložil mu prešťastný, mladý otec v náruč svojho prvorodeného synáčika.

Vtedy — a dnes! Už temer 16 rokov prešlo, čo nevidel toho s toľkou radosťou vtedy vítaného vnuka a nehovoril s jeho otcom; a teraz prichádzal sa dívať na ich obapolné trápenie.

Doktorovi sa pozdalo, že starý pán obráti späť kroky. Vtom otvoril dakto oproti nemu dvere a v záplave svetla zastal mladík, zosobnená svieža sila a mladosť. Havranie, husté vlasy vrúbili mu indy zaiste jasný, teraz hlbokým zármutkom pokrytý obličaj.

„Kolega, vy ste sa vrátili?“ potešil sa doktor. „Včera, lúčiac sa s ním, netušili ste, čo vás dnes tu bude čakať.“

„Tušiac niečo nebol by som ho opustil,“ poklonil sa mladý doktor obom pánom.

„Dovoľte, vaša milosť, nech predstavím,“ obrátil sa doktor Raušer, „pán doktor Aurel Lermontov, priateľ úbohého nášho pacienta. — Jeho veľkomožnosť pán Orlovský.“

Oči oboch predstavovaných s istým účastenstvom spočinuli na sebe.

„Ako sa má Korimský?“ neistým hlasom spytuje sa starý pán, podávajúc mladíkovi pravicu. „Možno ísť k nemu?“ „Ó, možno. Jeho nič nevyruší, leží v bezvedomí.“ Z odpovede vyzeralo rozžialené priateľovo srdce.

Mlčky vnišli do spálne a čo nevidieť zastali nad lôžkom, kde ležala pekná mladosť sťa zlomený strom. I sklonil sa starec nad vnukom nevideným už 16 rokov. Hľadí takmer meravo do toho jemného bledopriesvitného obličaja s tými polozavretými očami, ktoré i napriek tomu, že sú zlomené, tak veľmi upomínajú na dakedy, áno i dnes ešte drahé oči dcéry nehodnej, ale nezabudnutej. Rozcuchané vlhké zlaté vlasy vrúbia mysliteľské čelo, poznačené, ako i celý obličaj, odbleskom zhasínajúcej bolesti. I chytil starec vnukovu hlavu do oboch dlaní. A čo medzitým hlasný záston vydral sa mu z hrude, zalkajú na tom krásnom čele v bozku primierajúce ústa:

„Nikuška môj, Nikuška môj!“

Starší doktor skryl slzu v oku, odvrátiac tvár od dojemného obrazu; mladšiemu klesla hlava k hrudi.

„Veď on už nežije!“ narovnal sa starec, pozrel bezradno vôkol a jeho oči padli na vysokú postavu muža opretého o vedľajší šatník. Podivný otras prešiel celou bytosťou pána Mikuláša. Okamih váhania — a v nasledujúcom okamihu objal už šiju klesajúceho nešťastného otca, náružive vinúc ho k sebe.

„Manfréd!“

Muž sa i obzrel, ale vidno, on nič nevidí, len biedne svoje dieťa.

„Vzmuž sa, Manfréd, snáď ty si bez viny. Stalo sa nešťastie a je to veľký žiaľ, ale ty nič za to nemôžeš.“

„Áno, pán Korimský,“ ozval sa do toho i hlas mladého doktora, „jeho milosť pán Orlovský má pravdu.“

V tej chvíli otvoril lekárnik oči veľké ako zo sna prebudené, pozreli vyjavene do tváre pána Mikuláša.

„Otče, ty tu? Nemožné! Vidíš, čo sa mi prihodilo?“ zastonal muž. A stalo sa dač — ešte včera u ľudí nemožné: — dva muži, 16 rokov, áno zdanlive navždy rozdvojení, vinuli sa k sebe v tuhom objatí.

„Vidím, Manfréd, nech ťa Boh poteší.“

„On mi musí tak biedne zhynúť a ja som mu smrť poslal sám, ach, sám! Ó, hlava a srdce moje!“

Či viete, ako je otcovi, keď vidí klesať celoživotnú nádej, syna jedináčika, v tej chvíli, keď už bol pripravený na život a strojil sa zaujať postať? Veru je to veľký žiaľ! No, čo povedať o bolesti otca, ktorý nechtiac zapríčiňuje smrť jediného dieťaťa! Kto ju pochopí?

Nad svetom zapadala temná, zimná noc. Nebola studenšia ani tmavšia od tej, čo v peknej teplej izbe objímala ľudské srdcia. Tu vody súženia siahli až po ústa a nebolo spomocníka. Nebolo nikoho, kto by sa pomodlil. Boli to tu všetko muži našej osvietenej doby. Ich náboženstvo nesiahalo však za múry chrámové a nemalo nič spoločné s každodenným životom.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Predmluva

Predmluva k druhému vydaniu

1

2