Ladislav Beran

I STARÉ DÁMY UMÍ VRAŽDIT

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6668-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

DRSNÝ PŘÍPAD

Když dostal inženýr Ivan Boukal desátého září dva tisíce jedenáct od pošťačky doporučený dopis od Okresního soudu v Písku, neřekl o tom své ženě Ivetě ani slovo. Byl v něm vyzván, aby do týdne nastoupil v českobudějovické věznici výkon trestu na tři roky, a to za dopravní nehodu, při níž byl usmrcen na písecké křižovatce na Kollárce u zrcadla chodec. A byl v tom alkohol. Ještě tu noc si sbalil do zeleného ruksaku, se kterým prochodil skoro celou Šumavu, své věci, ze stolu si z tajného fondu vzal s sebou dvacet tisíc a napsal ženě v kuchyni na papír jediné slovo: PROMIŇ. Krátce před půlnocí odešel z nedávno postaveného domu ve Smrkovicích ven do tmy a Jan Werich by řekl: „Tma se za ním zavřela a od té doby o něm nikdo nevěděl, ani o něm neslyšel.“ Do Písku se nečekaně vrátil až po té velké Klausově amnestii v roce dva tisíce třináct, kdy se na jeho trestním rejstříku objevilo vymazání trestu, a mohl si tak zažádat o navrácení svého zadrženého řidičského průkazu. Pravdou je, že svoji tříčlennou rodinu nenechal nijak na holičkách. Každý měsíc dostávala jeho žena složenku na částku dvacet tisíc. Místo podání bylo vždy jiné, stejně tak jako pro ni neznámý dárce, starající se o to, aby rodina nijak nestrádala. Pravdou je, že čas od času se u Boukalů objevil strážmistr Vilda Potápka z obvodního oddělení, aby se jí nejen poptal na zdraví, a jak se jí vede, ale hlavně ho zajímalo, jestli neví, kde by mohl být její manžel, kterého krátce po jeho odchodu oznámila policii jako pohřešovanou osobu. Až když se inženýr Boukal doma znovu objevil, svěřil se své ženě, že celou dobu pracoval u jednoho svého známého z vojny. Bylo to ve Zbytinách u Volar, pomáhal v lese při přibližování dřeva. Zbytiny jeho ženě nic neříkaly. Pro řadu Písečáků, kteří tušili, že se Zbytiny nachází někde na Prachaticku, to byla obec, kde sice cestou k hranicím s Německem stavěl vlak, ale jinak tu dávaly lišky dobrou noc a pro dřevorubce tu nebylo, slušně řečeno, kam plivnout. Volarským policistům tak nelze nic vyčítat, ti v tu dobu byli zavaleni papírováním a díky přebujelé administrativě u policie se do terénu moc nedostali, takže tady Boukal v pohodě přečkal dobu až do vyhlášení amnestie, se kterou tak trochu při změně prezidenta počítal.

Ani ne dva měsíce po návratu inženýra Boukala se objevilo před jeho domem ve Smrkovicích zelené Volvo Combi, na jehož kufru se přes noc objevil nápis: DOPRDELE, LIDI, ZPOMALTE!!! To, že si tenhle nápis na své vozidlo, dovezené z autobazaru z Pasova, nedal Boukal sám, ho přesto nechalo klidným a vůbec ho neodstranil. Považoval to za neškodný fór nějakého vtipálka, který ho nijak nerozhodil. Jezdil s autem do práce a dokonce byl za něj při jedné kontrole policejní hlídkou pochválen. V té době ovšem netušil, že tímto neznámý vtipálek nekončí a že se za další čtyři měsíce objeví na plotě jeho zahrady velký plakát s nápisem: TADY BYDLÍ PIRÁT SILNIC!!! Že se toto oznámení na plotě dlouho neohřeje, to se dalo čekat, stejně jako to, že se dva dny nato objevila u domu Boukala firma, která mu na dům i kolem něj během dne namontovala elektronický zabezpečovací systém osvědčené značky JABLOTRON. Dům byl od té doby zvenku střežen několika viditelnými i skrytými kamerami, které měly dodat rodině piráta silnic klid. Že nepotrestaný inženýr Boukal zřejmě někomu ležel zatraceně v žaludku, tak o tom se dozvěděla písecká kriminálka až po třetím případu, kdy Boukalovým koncem července někdo otrávil jejich tříletého retrívra Borka. Podle příznaků to potvrdil i veterinář, ke kterému inženýr Boukal psa dovezl, ale pomoci už mu nedokázal. Případ zprvu dostalo do referátu písecké obvodní oddělení, ale když se inženýr Boukal druhý den objevil na kriminálce s tím, že má obavy, aby někdo neublížil jeho rodině, konkrétně jeho dvěma malým synům, převzala si případ kriminálka. Její šéf kapitán Karas ho přidělil poručíku Studničkovi a jeho kolegovi Machovi, a to jen proto, že kolega z vedlejší kanceláře majetkářů, „násilník“ poručík Lojda, měl dovolenou a na případu bylo třeba okamžitě pracovat. To se oba kriminalisté dozvěděli až na ranní poradě, kdy šéf kriminálky přisunul ke Studničkovi desky s nápisem DRSNÝ PŘÍPAD s tím, že to dost hoří.

„Proč zase my, šéfe? Za tejden se vrátí Lojda a…,“ bránil se Studnička, ale Karas rezolutně zavrtěl hlavou.

„Za tejden se v tom dá udělat spoustu práce, tak se mnou, Studno, nesmlouvej. Můžete kout pikle. Až se vrátí Lojda z dovolený, tak si případ převezme. To slibuju.“

„To známe. Děda Komárek taky sliboval, že už příští rok nezaseje a odstěhuje se k synovi na Slovensko… Minulej případ byl taky: Až se Čtveráková vrátí z gyndy a…“

„Hele, Studno, ty dneska opravdu zlobíš. Nelízej si starý rány. Dostali jste za ten vyřešenej případ oba odměny. Tak si seber ten spis a jděte makat. Jen si, pánové, pěkně potrapte hlavičky. To není jen o tom vyzobávat lehký případy na majetku, kdy stačí sáhnout do ‚otéčka‘ (operativní taktická evidence známých pachatelů), případně poslat palečky do AFISu, co vám přinese pachatele na zlatým tácu jen díky otiskům, zajištěnejm Kotrbáčkem z místa činu.“ Karas si naházel do hrnku s kafem čtyři kostky cukru a úplně přeslechl Studničkovo varování, že by měl s tím svým slazením konečně přestat.

„Tady je evidentní, že nejen nám leží ta skandální Klausova amina v žaludku. Já jsem mu s ní rozhodně neradil,“ upil Karas kafe a bylo na něm vidět, jak mu chutná. „Nechápu, jak si může někdo pochutnat na hořký meltě. Jinak podle mě nebude ten pachatel daleko. Mrkněte se, pánové, kolem té rodiny, co ji Boukal připravil o živitele. Ta zřejmě nese nejhůř, že si Boukal neodseděl v base ani jedinej den. Můžou to brát jako morální výsměch vůči pozůstalejm a odepření spravedlnosti. Jen pěkně zvedněte zadky a vyražte ven. A pátrejte, pánové, pátrejte. Třeba na něco zajímavýho narazíte. Do kanceláře to za váma samo nepřijde.“ Šéf kriminálky šel do cigaret, a jen co si zapálil, pokračoval.

„Zjistěte všechno, co se dá zjistit kolem rodiny Boukala. Dva roky jsou bez chlapa pro mladou ženskou dlouhá doba. Co když paní Boukalová našla za tu dobu nějakou spřízněnou duši a návrat Boukala najednou všechno zkomplikoval? Odkopnutej milenec, to může bejt docela slušnej motiv. Tuhle verzi nemůžeme vůbec vyloučit.“

„Pokud ovšem nějakej ten milenec vůbec existuje. Zatím se můžeme jen dohadovat, kdo za tím vším je. Ten velkej plakát, co byl na plotě, nemáme, shořel v kotli. Přitom zrovna na něm mohly bejt nějaký palečky,“ oponoval Studnička šéfovi, ale nakonec rezignoval, sebral spis se stolu a odešel s Machem do kanceláře. Tam si udělali kafe a otevřeli okna, protože to vypadalo na dlouhou kouřovou.

„Jak o tom, Studno, přemejšlím, co říkal Karas o tom milenci, to není tak blbej nápad. Na tom by mohlo něco bejt, nemyslíš?“

„Neříkám, že nemohlo. Mě by, Machouši, zase moc zajímalo, kde byl celou tu dobu Boukal zašitej, že se na něho při pátrání vůbec nepřišlo. I když připouštím, že v tomhle příšerným bordelu, kterej kolem nás existuje, a kdy je v celostátním pátrání přes čtyřicet tisíc lidí, z toho jen přes deset tisíc pro alimenty…,“ začetl se Studnička do protokolu inženýra Boukala, který s ním byl sepsán na obvodním oddělení, ale o jeho dvouletém neznámém pobytu v něm nebyla žádná zmínka.

„No, já to vidím tak, že asi s tím u pana inženýra začneme. Kdo ví, kde celou dobu byl a co nám sem pan inženýr po návratu přitáh. Mně se totiž nelíbí, jak rychle se zbavil toho plakátu, kterej musel stát toho, co si ho nechal udělat, majlant. Tady uvádí, že byl dobře metr krát metr a byl laminovanej. Průměrnej čtenář detektivek by přišel na to, že se z toho materiálu můžou sejmout palečky, a panu inženýrovi to nedošlo?“

„Zřejmě nebude čtenář detektivek,“ utrousil Mach a podíval se Studničkovi přes rameno do protokolu výslechu, který byl na necelou půlstránku.

„Je tady telefon, tak si ho pozveme na druhou k výslechu a budeme chytřejší. Já bych teď zajel do Sedlčan za tou rodinou, co přišla o tátu. Třeba se tam něčeho chytíme, jak říkal Karas.“

Mach vyndal ze stolu dvě tatranky a jednu z nich hodil přes stůl Studničkovi ke kafi.

„Sprav si nervy. Koukám, že na tenhle případ to budem oba potřebovat. Mimochodem, taky Karasovi nevěřím, že až se vrátí z dovolený Radek, že nám to vezme. Ale s tím dědou Komárkem se ti to povedlo. Hned jsem si ho vybavil, dědka sympatickýho. I když já ho mám spíš spojenýho s deštěm,“ hodil Mach okem z oknu, kde začínalo pořádně pršet.

Rodina Chvátalova, která před třemi lety přišla v Písku o živitele rodiny, bydlela v Petrovicích kousek od náměstí a pro kriminalisty nebyl problém patrový dům obložený kabřincem najít. Otevřít jim přišel muž, jemuž moc do osmdesátky nechybělo, a jak Studnička s Machem ještě u dveří zjistili, byl to otec Lumíra Chvátala, který před třemi lety kolem Vánoc přišel na jedné z píseckých ulic o život. Jakmile se představili, že jsou z písecké kriminálky a chtějí hovořit s vdovou po Lumíru Chvátalovi, zavrtěl starý Chvátal odmítavě hlavou.

„Jo, mládenci, to byste si museli hodně zajet. Před rokem se odstěhovala na Slovensko. Na posledním srazu spolužáků z gymplu si nabrnkla bývalýho spolužáka, prej svoji studentskou lásku, vzala oba kluky a odjela s nima do Piešťan. Je to teď paní doktorová.“ Chvátal pozval Studničku s Machem dál, a jen co vešli do kuchyně, usmívali se na ně z velké barevné fotografie dva kluci.

„To jsou moji vnuci. Teď jim říkají na Slovensku Fero a Jožo. Fandovi je deset a Pepčovi bude dvanáct,“ objevily se v očích jejich dědy slzy a Chvátal si je roztíral po obličeji, který měl v momentě celý mokrý. Že se tady oba zamlklí kriminalisté necítili dvakrát dobře, bylo evidentní. Nakonec z nich přece jen vypadl důvod jejich návštěvy. Jakmile se starý pán dozvěděl, že opilý řidič Boukal dostal od prezidenta Klause na svůj nedbalostní případ amnestii, vztáhl ruce ke stropu a neudržel v sobě pláč.

„To, co mi říkáte, pánové, je na mě moc velkej kalup. Řekněte mi to ještě jednou,“ nechal si to Chvátal od Studničky znovu vysvětlit a nemohl uvěřit svým uším.

„Jestli je to tak, jak říkáte, pánové, tak to je od bývalýho pana prezidenta pořádný darebáctví. Takovejch darebáků zase pustit ven! Z toho se přece zase urodí zla,“ zahrozil k oknu směrem na Prahu, těžce dosedl na židli ke stolu, zalomil rukama a zvedl je znovu ke stropu. „Pane Bože, ty to vidíš!“

„Nevidí, pane Chvátal, nevidí. Bohužel, Bůh nemůže bejt všude. Proto stvořil matky, aby své syny a dcery řádně vychovaly. To je staré židovské přísloví. Jak je vidět, ne každé matce se to vždycky povede,“ poznamenal Studnička a kývl i za Macha na kafe, které jim Chvátal začal na kredenci připravovat.

U Lumíra Chvátala seniora se Studnička s Machem dlouho nezdrželi. Oběma tady došlo, že v této rozebrané rodině hledat původce obav inženýra Boukala je zbytečné. Na cestu do Písku dostali velkou tašku broskví a Chvátal jim ještě stačil na odchodu z domu říct, že za to, že se jeho snacha tak brzo vdala, ji neodsuzuje, protože oba kluci jsou ve věku, kdy potřebují tátu. Postěžoval si ale, že se mu po nich moc stýská a obává se, že už je nikdy neuvidí. S ohledem na vysoký věk Chvátala seniora se mu to snažil Studnička sice rozmluvit, ale jen co s Machem usedli do auta, podívali se jeden na druhého a sami tomu moc nevěřili.

Nedá se říct, že by Studnička s Machem byli lakomí, ale pravdou je, že než dojeli z Petrovic do Písku, tak se do tašky s broskvemi docela slušně podívali. Před Záhořím je zastavila dvoučlenná policejní hlídka ze Zvíkovského Podhradí, kamarádsky je obdarovali a samozřejmě, že s kolegy hodili řeč. Mimo jiné se zmínili i o cestě do Petrovic a o případu, na kterém dělali. A i tady se potvrdilo, že co lid neví, nikdo neví. Z praporčíka Chalupského najednou vypadla informace, k níž by se oba kriminalisté jinak asi těžko dostali. Chalupský nebyl jen policista, který měl ve svém rajonu dobrý přehled, měl i výbornou místní znalost. Bylo o něm známo, že je vidět stále na kole, a měl tak za rok najeto víc než tři tisíce kilometrů. Jakmile padla zmínka o inženýru Boukalovi, byl okamžitě doma.

„Toho chlápka znám, pánové, moc dobře. Má rekreační chalupu v Kučeři a nedávno jsem hovořil s jeho známým, se kterým si občas zajedu na Šumavu. Tomu se Boukal pochlubil, že byl celou dobu ve Zbytinách, kde pracoval v lese u známého z vojny, a nadělal tam slušný prachy. Jak se ten jeho známej jmenuje, to nevím, ale vím, že přibližoval dřevo s koněm, kterej se jmenoval Šáňa. To vím tedy určitě, protože takhle říkáme jednomu známému v baráku. Z toho už se dá vařit, Studno, ne?“

„Jo, to bych řek. Jen co se vrátíme do kanclu, tak budu volat volarský. Pro ty by Šáňa neměl bejt problém.“ Studnička přidal oběma policistům z tašky ještě po dvou broskvích a ze Záhoří odjížděli s tím, že mají na odpolední výslech inženýra Boukala docela slušně nabito.

Pokud tvrdil Studnička, že pro volarské policisty by neměl být problém najít zbytinského lesáka s koněm jménem Šáňa, měl pravdu. Praporčík Petrák mu to sice do telefonu nevysypal hned z rukávu, ale než se dostavil na píseckou kriminálku k výslechu inženýr Boukal, věděli v kanceláři U Studničků jméno toho, u koho celé dva roky byl. Měl totožné příjmení s jedním známým pražským hercem. Až na to, že se nejmenoval Ladislav, ale Vladimír a měl kvůli svým kudrnatým černým vlasům přezdívku Kokeš. Do Zbytin přišel Vladimír Županič krátce po „sametce“, někdy koncem prosince, kdy se s ním jeho žena, angažovaná v Občanském fóru, rozvedla. Nemohla totiž nadále být v jedné domácnosti s bývalým předsedou celozávodního výboru KSČ, přestože s ním předtím vydržela v manželství skoro patnáct let a měla se jako prase v žitě. Tohle všechno se poručík Studnička dozvěděl od praporčíka Petráka, který by býval pokračoval, ale protože Mach přes stůl dával znamení, že dole u vrátného už čeká inženýr Boukal, Studnička urychleně skončil hovor s tím, že se zřejmě ještě ozve.

Když se inženýr Boukal objevil v kanceláři U Studničků, první, na co se zeptal, bylo, jak to bude dlouho trvat.

„Pánové, honí mě čas, mám pro vás maximálně dvacet minut. Kolem třetí mám důležité jednání, které se nedá odložit,“ oznámil Studničkovi a ten na to neřekl ani popel. Ze skříně si vytáhl spis nadepsaný DRSNÝ PŘÍPAD, pomalu si začal nacpávat velkou dýmku „švýcarku“, což v té chvíli pro zasvěceného znamenalo, že to tu bude nějakou dobu trvat, a bylo na něm vidět, že zrovna moc nepospíchá. Nijak ho nerozhodilo, že se inženýr Boukal za tu dobu asi třikrát podíval na hodinky. Než se vůbec dostal k věci, stačil vyřídit telefon z obvodního oddělení ze Zvíkovského Podhradí, kdy mu oba obvoďáci děkovali za výborné broskve. Teprve když položil sluchátko, otevřel spis a začal tím, co inženýr Boukal asi nejméně čekal.

„Ten výslech, který s vámi byl sepsaný na obvodním oddělení, postrádá jednu důležitou věc. Není v něm vůbec zmínka o tom, kde jste byl celou tu dobu do vyhlášení amnestie. To by nás dost zajímalo,“ podíval se Studnička na Macha a ten mu na to přikývl.

„Kde jsem byl? A nebude vám, pánové, vadit, když si právě tohle nechám pro sebe?“ zklidnil se inženýr Boukal, vyndal si z tašky cigarety a chvíli mu trvalo, než si z krabičky jednu vytáhl.

„A víte, že nám to zase tak moc vadit nebude? My jsme si to totiž zjistili. Byl jste celou dobu na Volarsku ve Zbytinách a přibližoval jste tam v lese dřevo s jistým Vladimírem Županičem, kterému tam všichni říkají Kokeš, protože má černý kudrnatý vlasy a tomu pohádkovýmu čertovi jako by prej z oka vypad,“ hodil Studnička okem po Machovi, který se začal pobaveně uculovat.

„Jo, jinak ten jeho kůň se jmenuje Šáňa a je to polskej hnědej valach. Koukám, pane inženýre, že vám spadla brada. Mám pravdu?“

„Máte. Tak říká se o kriminálce, že jsou na ní chlapi, co umí, ale vy jste mě fakt dost překvapili,“ přiznal Boukal a teprve pak si zapálil cigaretu, s níž si celou dobu zatím jen pohrával.

„To není všechno, pane inženýre, co máme na srdci. Před chvílí jsme se vrátili z Petrovic, odkud byl ten chlap, kterého jste na Kollárce na přechodu přejel. A musíme se vám přiznat, že nám pořád nějak uniká motiv, proč jste se stal obětí toho psychologickýho nátlaku. Nabízí se totiž myšlenka, že to asi nebude mít nic společnýho s tím vaším propuštěním na aminu domů, ale že je za tím někdo, jak my říkáme, odpryč. Jestli mi rozumíte, co tím myslím.“ Studnička nabídl Boukalovi, který už překvapivě nepospíchal, kávu a on na ni kývl.

„Takže teď bych se zeptal na jednu věc, která vám bude připadat možná nepřípadná, ale chtěli bychom vědět, zda jste tam měl za tu dobu vynuceného celibátu nějaký poměr. Rozumíme si, co tím myslím?“

„Samozřejmě. Vím moc dobře, co je to mít poměr. Musím na to odpovědět?“

„No nemusíte, ale je vám jasný, že si to zjistíme stejně tak, jako jsme si zjistili to, u koho jste byl? Záleží na vás. Nenuťte nás, abychom si udělali na Šumavu vejlet a trochu se tam poptali. Jak říkám, pořád nám uniká motiv a bylo by dobrý, abychom ho našli společně.“

„Chcete mít opravdu klid, pane inženýre? Bez vaší spolupráce se k němu nedostanete,“ doplnil Studničku Mach a na Boukalovi bylo dobře znát, že neví, jestli to má přiznat nebo ne.

„Budete diskrétní, pánové? Nerad bych, aby se to moje žena dozvěděla. I když ona… ale to už jsme si spolu vyříkali. To její jméno fakt potřebujete?“

„Jistě, navíc si myslíme, že když vyrazíme do Zbytin, že tam to asi nebyla až tak velká tajnost. Přitom pro nás dva to bude fajn vejlet, protože my oba Šumavu rádi. Viď, kolego?“ hodil Studnička hlavou k Machovi a inženýru Boukalovi konečně došlo, že s tím musí ven.

„Jmenuje se Kristýna Šmukařová. Je to bejvalá velká partajnice, dnes lesní dělnice, a seznámili jsme se spolu loni při likvidaci polomů. Je vdaná, její muž je bejvalej policista, kterej musel po sametovce odejít od sboru. Ale už tři roky spolu nežijí. On je někde až za Ostravou u bráchy, kterej má bezpečnostní agenturu. Kristýna má dva syny. Petrovi, který učí na gymplu, je pětatřicet, Pavel dělá taky v lese a je to takovej nezvládnutelnej živel. Spíš samorost, co se narodil s motorovou pilou v ruce a umí v lese vydělat prachy. Bohužel rád a často si přihne a pro ránu nejde daleko. Prostě lesní muž. Chápete, pánové, že…“

„Chápeme, pane inženýre. Pochopte ale taky nás, že nejdřív potřebujeme znát, jako u každého případu, motiv a pak se můžeme dostat dál.“

„To, že jste odešel po dvou létech ze Zbytin a ukončil ten vztah, to ta dáma vzala jak?“ předešel další otázkou Mach Studničku a inženýr Boukal musel jít s pravdou ven.

„My dva jsme si nikdy nic neslibovali. Pravda, byli jsme si blízcí, to ano, a zvykli jsme si na sebe, a když to mám říct otevřeně, jeden jsme druhému v posteli vyhovovali,“ podíval se Boukal na zem, jako by tam hledal další slova.

„Bohužel, Pavel měl pocit, že jsem jeho mámě ublížil, když jsem začal po amině hovořit o odchodu, a párkrát jsme se spolu dost ošklivě chytli. Nevěřím ale tomu, že by zrovna on v tom měl prsty. Pravdou je, že všichni moc dobře věděli, proč jsem ve Zbytinách a kde bydlím,“ přiznal Boukal a přece jen na něm byla znát určitá pochybnost o tom, co právě Studničkovi a Machovi přiznal.

„Pavel určitě ne. Ten kdyby nebyl den v lese, tak umře. Ten se totiž s lesem a s Husqvarnou oženil,“ pokýval Boukal hlavou, ale Studničku s Machem o tom v té chvíli moc nepřesvědčil.

Že to své důležité jednání inženýr Boukal ve tři odpoledne nestihl a musel se z něho telefonicky omluvit, to byla pravda. Kancelář U Studničků opouštěl až kolem čtvrté hodiny, protože oba kriminalisté měli na srdci stále spoustu otázek, na které inženýr Boukal buď neměl uspokojivé odpovědi, anebo na ně neuměl odpovědět vůbec. Zvlášť když Studnička s Machem narazili na krátkou známost jeho ženy, která se ve vsi, jako byly Smrkovice, nedala jen tak utajit. V případu se tak objevilo další jméno, a to nebylo kriminalistům až tak neznámé.

Slavomír Friml, známý písecký podvodník s auty dováženými ze sousedního Německa a ze Švýcarska, měl na svém kontě řadu případů. Převzal totiž vždy od lidí nemalé zálohy na dovoz zahraničních aut, ale nikdo z nich bohužel žádné auto neviděl. Friml je celou dobu krmil různými sliby a výmluvami a nebylo divu, že řadě z nich došla trpělivost a případ oznámili kriminálce. Friml si proto před necelým půl rokem vyslechl od vyšetřovatele obvinění pro trestné činy zpronevěry a podvodu a způsobená škoda se šplhala už dobře k milionu. A byl, bohužel, jedním z těch dvaceti tisíců amnestovaných, kteří tak na poškozené mohli, díky Klausově amnestii, udělat dlouhý nos. Proto si také hned na druhý den ráno předvolali Studnička s Machem ženu inženýra Boukala, paní Ivetu.

Ranní porada na písecké kriminálce obvykle začínala zpovědí všech přítomných kriminalistů a vyšetřovatelů, co na přidělených případech už udělali a co mají v plánu. Jako poslední si tentokrát nechal šéf kriminálky Studničku s Machem. Ještě než si stačil na oba nasoukat další zmrzačenou startku do špičky, Studnička už spustil.

„Nechci se, šéfe, blamovat, ale vypadá to, že dejcháme tomu darebákovi, co k smrti vyděsil Boukala ze Smrkovic, na záda. Teď máme na ráno předvolanou Boukalovou a doufám, že z ní vypadne něco, co by nám v tom mohlo leccos objasnit,“ přistrčil Studnička k šéfovi kriminálky úřední záznam, který sepsali s inženýrem Boukalem, a napjatě čekal, co tomu kapitán Karas řekne.

„Hm. Nevypadá to nejhůř, ale chce to s tou Boukalovou ještě pěkně učesat. Bohužel zatím máme od soudního znalce jen škodu na tom otráveném psovi, která přesahuje dvacet tisíc, protože to byl chovnej čokl. Jak jsem kouknul do těch jeho papírů, byl to v rodokmenu dokonce potomek nějakýho hafana, co byl ‚fon‘. Až se tu objeví Boukalová, tak mě k tomu zavolejte. Rád si to její povídání poslechnu,“ odevzdal Karas Studničkovi spis, a protože neměl další připomínky, vrátili se Mach se Studničkou do své kanceláře.

Doktorka Iveta Boukalová, kunsthistorička na volné noze, byla na svůj věk pohledná a přitažlivá žena. Jakmile se s ní Mach objevil v kanceláři, přišla s ní dráždivá vůně Nina Ricci. Byla na ní vidět značná nervozita, kterou se snažila skrýt okamžitě zapálenou cigaretou, což jí ale moc nepomohlo. Důvod této nervozity byl jí jasný a kriminalisté se ho dozvěděli až po příchodu šéfa kriminálky, který se uměl, když chtěl, tvářit opravdu komisně, až přísně. To, že právě on začne okamžitě blafovat a přivede tím Boukalovou do rozpaků, které nemohla skrýt, oba kriminalisty překvapilo, ale nijak mu do toho nezasahovali. Kapitán Karas bez jakéhokoliv vysvětlování začal tím, s čím Studnička ani Mach nepočítali.

„Takže paní doktorko, jestli s tím souhlasíte, nebudeme nijak chodit kolem horké kaše a začneme tím, jak jste se seznámila s Frimlem, co jste za tu dobu, co se s ním znáte, dostala, co vám on v nedávné době přihrál. Zkrátka všechno, do čeho vás Sláva zatáhl a co smrdí kriminálem,“ spustil šéf kriminálky na bledou doktorku Boukalovou, které se začala třást ruka s cigaretou a nebyla schopna si ji ani pořádně odklepnout do popelníku.

„Ledacos už od něho od brzkého rána víme, teď jde o to, aby v tom jeho a ve vašem výslechu nebyly až tak velké rozpory. A prosím vás, hlavně žádné vytáčky a pohádky, těch si tady za den vyslechneme až až. Nakonec, on vás taky nijak nešanoval,“ mrkl Karas na udiveného Studničku, věnujícímu se raději nacpávání dýmky, aby k tomu nemusel něco dodat.

„Řeknu vám, pane kapitáne, všechno po pravdě. Dostala jsem se ke všemu jen proto, že jsem neměla v té době dost peněz, a za ocenění těch obrazů, co měl Slávek doma, jsem od něho dostala slušné peníze,“ začala Boukalová tím, co ani jeden z kriminalistů nečekal, a klika byla, že si těch udivených pohledů paní doktorka vůbec nevšimla.

„Začala jste dobře, paní doktorko, tím začal Friml taky,“ nenechal se šéf kriminálky vyvést z míry a hned pokračoval. „Schválně jestli se strefíte do počtu obrazů, do jejich autorů, a kterým obrazem to všechno začalo?“

Karas si řekl Machovi pohledem o marlborku. A nestačil si ji ani zapálit a Boukalová požádala Studničku o papír a tužku.

„Moc jich nebylo. Protože Slávek měl ještě někde u Prahy a v Plzni, kde s tím začali, známé znalce. Jak přišli na mě, ani pořádně nevím. Raději bych to napsala,“ chopila se Boukalová tužky a netrvalo dlouho a na papíru se objevilo celkem šest jmen známých malířů a názvy obrazů.

„Nejvíc bylo Špály. Ty byly tři. Pak byl dvakrát Tichý a po jednom byl Zrzavý, Kremlička, Čapek a Beneš. Víc jich opravdu nebylo. To už se vrátil manžel, a tak jsem Frimlovi řekla, že s tím končím.“

„Hm. To by i hrálo. Samozřejmě ani jeden nebyl originál, mám pravdu?“

„Máte. Ale byly tak perfektní, že to ani ti dva znalci v Plzni a v Praze nepoznali a dali na to souhlasné posudky.“

„Takže víte, kdo to všechno maloval?“

„Jistě. To mi Friml řekl hned první den. Je to nějakej Luboš Kothánek z Moravy, co ho dvakrát nevzali na akademii. Má Umprum. Friml mi tvrdil, že na ty věci mají zazobanýho kupce, kterej nerozezná Beneše od Slavíčka a dává do umění prachy, kterýma je doslova vycpanej.“

„Kolik vám to celkem hodilo? A nevzal vás Friml na hůl?“ odvážil se do výslechu zasáhnout Studnička.

„Neřekla bych. Mně to v tý době dost pomohlo. Nebyla jsem na tom finančně dost dobře, dokonce jsem v jistý době uvažovala o tom, že prodám chalupu v Kučeři, na kterou už jsem měla slušnýho kupce z Holandska,“ zhluboka se nadechla Boukalová a šla do další cigarety.

„Měla jste přece v tý době každý měsíc peníze od manžela. To nebylo málo,“ ozval se Mach.

„Měla. Dokonce jsem podle písma na složenkách celou dobu věděla, že mi je posílá on. Jenže co je to dneska dvacet tisíc? Nezapomeňte, že jsem na volné noze. Nakonec mě zachránila knížka, kterou připravuji na příští Vánoce, kdy jsem dostala od nakladatele zálohu šedesát tisíc. Za každé odborné vyjádření, tedy ne za posudek, jsem od Frimla dostávala od dvaceti do třiceti tisíc a s tím už se dalo vyjít. Za toho posledního Špálu mi dal Slávek dokonce pětačtyřicet. To bylo ale jen proto, že jsem mu řekla, že s tím končím, protože se manžel vrátil a v televizi proběhl šot s nějakou partou, která v těch falzifikátech jela ve velkým. Nevím to jistě, ale říká se, že jeden z tý party byl snad dokonce Písečák,“ podívala se Boukalová na šéfa kriminálky, který jí to očima potvrdil.

„Už to prostě dost smrdělo basou. Mám pravdu?“ poznamenal věcně Studnička a Boukalová na to kývla hlavou.

„Dá se to tak říct. I když je pravdou, že ani na jednom tom mým odborným vyjádření není napsáno, že jde o originál. Tomu jsem se snažila mazaně vyhnout a tomu, kdo ten obraz koupil, tomu to odborný vyjádření zřejmě ke štěstí stačilo,“ přiznala doktorka Boukalová a nebylo divu, že se jí šéf kriminálky zeptal, zda tohle ví její manžel.

„Řekla jsem mu to dneska ráno. Jinak jestli se chcete zeptat, zda jsem s Frimlem taky spala, tak vás, pánové, zklamu. Mě sex nikdy moc neoslovil a z jeho strany šlo opravdu pouze o kšeft, kterej pro něj s příchodem manžela bohužel skončil.“

„Jak si vysvětlujete ty plakáty na autě vašeho manžela a ten plakát na plotě?“

„A co ten otrávený pes? Má v tom podle vás Friml prsty?“ přidal se ke Karasovi Studnička a Boukalová, než na to odpověděla, zabořila pohled do země.

„Na to je on dost podělanej. Připouštím, že si mohl na to někoho najmout. Peníze na to rozhodně má. Navíc pokud vím, tak má kamaráda v nějaký pražský reklamní firmě, ten prej seděl za to, že vyráběl pro Ukrajince falešný řidičáky a doklady k autům. To, že v tom psovi má prsty, mi došlo okamžitě. Tak jsem mu volala a…“

„Co vám na to řekl, Sláveček?“ uculil se šéf kriminálky, který si při tom dovedl Frimla docela dobře představit.

„Tak mi to dokaž, holubičko! A od té doby jsem s ním nemluvila. Bála jsem se o děti,“ začala Boukalová natahovat moldánky, ale to už se šéf kriminálky zvedl ze židle a naznačil Studničkovi, aby s ním odešel z kanceláře.

Jen co vyšel kapitán Karas se Studničkou na chodbu, zeptal se ho: „Tak co tomu mazlení říkáš, Studno?“

„Lepší to bejt nemůže, šéfe. Strčíme ji ke Čtverákový, aby jí uvařila kafe, a sjedeme si s Machoušem do Milevska pro Frimla. Toho, když dovolíš, šéfe, bych si rozbrečel sám.“ Studnička se vrátil do kanceláře pro kolegu Macha a doktorku Boukalovou posadili ke Čtverákové do kanceláře s tím, že s ní může pomalu psát protokol o podání vysvětlení, neboť paní doktorka mluví ke Slavomíru Frimlovi jako kniha.

Pokud se poručíku Studničkovi čas od času podařilo některé pachatele v jejich kanceláři na přiznávací židli rozbrečet, tak k tomu u Slavomíra Frimla tentokrát nedošlo. Vytáhli ho ještě dospávajícího z postele kolem desáté dopoledne. Jakmile spatřil ve dveřích oba kriminalisty, okamžitě si spočítal, že jedna a jedna jsou dvě. Nevěřícně zavrtěl hlavou a začal se bez řečí soukat do bílých riflí. Ze skříně si vyndal fungl novou růžovou košili, a teprve když si oblékl bílé sako, do něhož si vzal dvě krabičky marlborek, a přesvědčil se, že má v peněžence štos tisícovek, obul se do bílých kozaček a jen tak mimochodem se zeptal Studničky, kterej kretén žvanil. Nečekal ani na odpověď a hned si na to odpověděl sám.

„Pokud si myslí ten vypitej blbeček z Protivína, že tím si to na kriminálce vypiglovat, tak teď mu to zase zavařím já,“ vzal si z věšáku v předsíni přes ruku hnědý kožený kabát, který mu Mach okamžitě prošacoval, a ještě než sjeli výtahem z osmého patra do přízemí, vypadlo z něho jméno známého recidivisty Bohuslava Takáče. Než dojelo auto kriminálky do Veselíčka, měl Studnička napsané v bloku tři velké vloupačky do prodejen v Písku, na které jeho kolegové z vedlejší kanceláře tipovali někoho úplně jiného.

Když dojeli na dvůr policejního ředitelství, měli prakticky „DRSNÝ PŘÍPAD“ vyřešený. Friml se jim v autě cestou přiznal, že na škádlení inženýra Boukala si najal právě Takáče, kterého znal z výkonu trestu, a když došlo na falzifikáty obrazů, které nabízel a prodával sám, nezdržel se poznámky na adresu doktorky Boukalové.

„Pak se řekne, že blondýny jsou ukvokaný slepice. Nějaký hovno. Ivetka je černovláska a vyžvanila i to, co nemusela. Kdyby to nepráskla, tak jsem vám to nikdy nepoložil.“

I STARÉ DÁMY UMÍ VRAŽDIT…

O padesátiletém píseckém donchuánovi Jiřím Šelingerovi, který s tím zpěvákem, co zpívá Holubí dům, neměl společného vůbec nic, pouze křestní jméno a příjmení, bylo mezi ženami moc dobře známo, že on umí v ženě opravdu struny naladit. Málokterá z těch, co se mu zalíbily, těm jeho sladkým řečičkám nepodlehla. Jeho sousedka v domě Tereza Portášová, žena kyprých tvarů, tedy spíš dost při těle, v domě přezdívaná Otylka, už měla jedno dobrodružství s ním za sebou a všude o něm nepokrytě říkala, že je to starej kurevník. No, starej? Padesátka není pro chlapa žádnej věk. Mnozí chlapi se v tom věku začínají poohlížet po ženách mladších než ty, co mají doma, pro řadu příkladů netřeba chodit daleko. Stačí otevřít Blesk či jiný bulvár a takových se tu najde nejen mezi politiky či herci a zpěváky přímo hafo. Řada lidí ze šoubyznysu začíná právě v tomhle věku přepřahat. No jo, ale Písek už dávno není jen městem důchodců. Je to přece jen malé okresní město a nic se tu dlouho neutají. Člověk by řekl, že si tady lidi vidí nejen do talíře, ale málem i do postele…

Do sametové revoluce vystřídal Jiří Šelinger několik zaměstnání. Z pohledu tehdejších kádrováků byl vlastně fluktuant. Tak, jak měnil své milenky, měnil i svá zaměstnání, takže měl v Písku velké pole působnosti a znali ho nejen kádrováci podniků, ale i zaměstnanci různých institucí, kde nebyl problém vybrat si oběť pro jeho další postelová dobrodružství. Jako student píseckého gymnázia kdysi nebyl zrovna moc úspěšný, proto nebyl připuštěn k maturitě. Tím se však nijak netrápil a vůbec tím nestrádal. Hned po prázdninách nastoupil u tehdejšího Dřevařského podniku a byl bez problémů přijat na pilu za nádraží, do takzvaného recopodniku, kde obvykle končili navrátilci z výkonu trestu. Zde svým způsobem každým dnem u katru nasával nejen vůni dřeva, ale i praktické manýry spolupracovníků, a začal bulačit. Jen díky vedoucímu pily Pavlu Hubkovi, který si pro něj nejednou ráno zajel domů, neskončil v base pro přečinový paragraf osm cé, což byly neomluvené absence. Na pile za nádražím vydržel skoro do vojny a už tady „utrhl“ jednu vdanou ženu, jistou paní Kamilu Klofandovou, a o přestávce s ní občas zmizel zaskotačit si na plac za složená prkna a fošny, což se tu samozřejmě brzo provalilo. Když pro něho takhle jednou poté, co opět zaspal, přijel Hubka domů a našel ho s pořádným monoklem pod okem a přeraženým nosem, nemusel se dvakrát ptát, kde k tomu přišel, a dal mu volno. Vedoucí pily ten den ale přišel nejen o Klofandovou, ale i o Šelingera. Oba podali výpověď. Klofandová odešla proto, že si to manžel přál. Šelinger si udělil dvouměsíční dovolenou a hledal práci, ale měl přitom namále, aby neskončil pro přečin příživnictví v base. Zachránila ho vojna, tam si však dlouho nepobyl, neboť dostal žloutenku a byl po půl roce nošení vojenského sukna propuštěn. Hned po návratu z vojny nastoupil do národního podníku Jitex, kde pro ženský, podle jeho slov, nebylo doslova kam plivnout. Jitex měl v té době kolem tří a půl tisíce zaměstnanců, z toho osmdesát procent bylo žen všech věkových kategorií, od hubených po ty při těle, malé, ale i vysoké, svobodné, vdané, rozvedené i vdovy. Pro Šelingera v tu dobu doslova pole neorané. Výběr opravdu široký. To, že slabou stránkou Šelingera byly vdané ženy, byla pravda. Však se taky kvůli některým dostal před závodní výbor ROH, kde mu bylo otcovsky, dokonce i mateřsky členy výboru domlouváno a kde sliboval, ale nic z toho, co tu slíbil, nesplnil. Těžko se mu divit. Navážel materiál do provozu pletařkám, které v létě chodily dost nalehko, a tam byl zatraceně velký výběr. Když už to vypadalo, že bude na závodním výboru víc než v provozu, přišla jedna ze soudružek na řešení a Jirka Šelinger byl jednoho krásného dne přemístěn do kotelny, kde se setkal s úsporně oblečenými ženskými těly pouze v šatních skříňkách spoluzaměstnanců. To byl také důvod, proč dal Šelinger Jitexu vale a nastoupil do Elektropřístroje. Tam, pravda, nebyl až takový výběr jako v předešlém zaměstnání, ale nestěžoval si. Bohužel práce v lisovně mu nedovolila tolik courat po provozu, jak to bylo v Jitexu, jenže i u lisů tu pracovaly ženy stojící za hřích. Netřeba snad říkat, že z kádrovky Jitexu s ním šla do Elektropřístroje nepěkná pověst kurevníka. Bylo to sice v řeči úřední, ale vyšlo to nastejno. Šelinger se této nelichotivé pověsti nijak nebránil. Naopak ji přiživoval, kde se dalo. Lásku jak trám, jak zpívá Vondráčková, vždycky té dotyčné lehce slíbil, protože slibem člověk neublíží, přesto mu vždycky šlo o jedno. Dostat dámu do postele. Že bylo jen otázkou času, kdy se pověstné ucho u hrnce utrhne a padne kosa na kámen, bylo celkem jasné. Narodilo se to na MDŽ, tedy přesně osmého března v roce tisíc devět set osmdesát osm.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

DRSNÝ PŘÍPAD

I STARÉ DÁMY UMÍ VRAŽDIT…