Inna Rottová

KONEC MILOVNÍKA ŽEN

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Inna Rottová, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6712-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

KONEC MILOVNÍKA ŽEN

1

„To není špatný nápad,“ rozesmála se Tereza Stachová, když Pavlína zmlkla.

„Myslím to vážně,“ řekla Terezina kamarádka Pavlína.

„Jo?“ nevěřila jí Tereza.

„Jo,“ potvrdila Pavlína.

„Opravdu chceš tu Petrovu holku zabít?“

Seděly v kavárně. Tereza v duchu poznamenala, že by chtěla ty kamarádčiny starosti mít. Sama řešila problém, kde vzít peníze na studium mladší dcery v zahraničí. Nahlas se zeptala: „A jak si to zabití představuješ?“

„Ještě nevím. Doufám, že mi pomůžeš.“

„Já??“ zarazila se Tereza.

„Jo. Ty.“

„Prosím tě, jak?“ Začínalo to vypadat vážně.

„Sama jsi mi vykládala, že v redakci máte chlapy, kteří jsou kvůli nějaké senzační historce schopni zabíjet. Tak to někomu z nich nabídni. Nebo někomu z té vaší střelnice, kam si chodíte zastřílet. Pak bys mohla napsat článek nebo i seriál s titulkem Smrt děvkaře nebo milovníka žen nebo oblíbeného šéfa,“ vysvětlila Pavlína a zeptala se: „Víš, že v podniku udělali soutěž o nejoblíbenějšího šéfa a Petr to vyhrál?“

„Tomu se nedivím. Je hezký a navíc má obrovské charisma.“

„Jo. A přesto by se našlo pár ženských, které ho nenávidí. A taky chlapů…“

„To ano…“

Tereze se vybavil její bývalý manžel, který Pavlínina atraktivního Petra bytostně nesnášel. Záviděl mu, s jakou lehkostí manipuloval lidmi a jak ho obletovaly ženské. Mohl mít, jakou chtěl. A žádná mu neodolala. Možná že by mu Tereza taky podlehla, jenže ji bral jen jako manželčinu kamarádku. Naštěstí. Nebo naneštěstí?

„Snad by tu jeho Ivanku mohl někdo z tvých známých… to… odstranit. Za peníze…“

„Ivanka je jeho poslední milenka?“

„Jo. Doktorka. Právnička. Vím, kde ta jeho júdr děvka bydlí, kam pravidelně chodí…“

Tereze se v hlavě okamžitě promítlo několik jmen bezohledných redakčních kolegů, kteří nadšeně fotili a točili nejsurovější záběry, jaké by si normální člověk nedovedl ani představit.

„Pavlíno, jenže žádný z nich není nájemný vrah,“ namítla Tereza a dodala: „Je to blbost.“

„Že chci tu Petrovu děvku zabít? Jen bych potřebovala sehnat někoho, kdo by to udělal. Zaplatím mu.“

„A máš na to?“ zeptala se ironicky Tereza.

„Jako co?“

„Tolik peněz?“ Tereza to chtěla odlehčit. „Sice nevím, kolik stojí nájemná vražda, ale určitě je hodně drahá.“

„Určitě to bude levnější, než když ta holka otěhotní a Petr jí bude platit alimenty. Spočítala jsem to. Když jí bude měsíčně platit několik tisícovek šestadvacet let, dokud to jeho děcko nedostuduje… Tomu, kdo ji odstraní, bych dala…“ chvíli váhala a vyhrkla částku, která Tereze vyrazila dech.

„Tolik?“ zasmála se, když se jí dech vrátil. O finanční situaci své kamarádky přehled sice neměla, ale že by měla tolik? Chvíli přemýšlela a zažertovala: „Za takové peníze bych šla vraždit i já.“

„Myslím to vážně,“ řekla Pavlína. „Těch Petrových ženských už mám po krk.“

„Dřív ti tolik nevadily,“ připomněla jí Tereza.

„Jo. Dokud to byly jen nezávazné a finančně nenáročné záskoky, běžná zábava oblíbených šéfů s mladými podřízenými. Jenže s tou Ivankou to začíná vypadat nebezpečně. Co když se kvůli ní rozvede?“

„To by bylo zlý,“ uznala Tereza.

Tereza se rozvedla před mnoha lety. Její bývalý manžel, ředitel úspěšné poradenské firmy, se už za tu dobu dvakrát rozvedl a třikrát oženil a stal se otcem dalších pěti dětí. Zůstali kamarádi, zvlášť od doby, kdy už na jejich dva starší odrostlé syny nemusel platit alimenty. Naopak, pracovali v jeho firmě za víc než slušný plat. K narození celkem osmého dítěte mu Tereza dokonce upřímně blahopřála – je přece dobře, když se děti rodí inteligentním a finančně zajištěným mužům. Přesto ji občas napadlo, že ho měla raději zabít než se s ním rozvést. Byla si jistá, že by to dokázala. Použila by nějaký nekrvavý způsob. Například by ho mohla něčím otrávit. Nebo ho ve spánku uškrtit. Ne, nejlepší by bylo ho zastřelit. Kvůli té představě se dokonce přihlásila do střeleckého oddílu. Střílení jí kupodivu šlo. Snad to bylo tím, že si v cíli představovala svého samolibého manžela. Nebo ješitného majitele novin. Někdy taky bojácného, a proto vzteklého šéfredaktora.

„Ale vždyť mého Petra znáš,“ pokračovala Pavlína. „Ten se jen tak nerozvede. Neodejde. Naopak. Tu ženskou přivede sem a barák si nechá, protože ho zprivatizoval po rodičích on. Rozumíš? No řekni, co bys ty dělala na mém místě?“

Tereza spolkla banální odpověď, že na jejím místě naštěstí není. Místo toho řekla: „Na tvém místě bych nezabila chudáka holku, která nemůže za to, že se zamilovala do tvého starého atraktivního děvkaře, ale zabila bych Petra.“ Viděla, že Pavlína chce protestovat, ale nepustila ji ke slovu: „Uvažuj trochu logicky: Čeho dosáhneš, když tu holku odstraníš? Petr hned sbalí jinou. Možná že ještě mladší a hezčí. S jeho charismatem, postavením a touhle vilou… A tebe pak může jednoho dne vykopnout. Ocitneš se v panelákové garsoniéře na nějakém nedokončeném sídlišti v kilometrové vzdálenosti od konečné autobusu, který jezdí k metru se skoro hodinovými intervaly,“ líčila z vlastní zkušenosti. „A to neříkám, že za tu garsoniéru budeš platit dvě třetiny svého platu.“

Byla to situace, v níž se Tereza ocitla po rozvodu. Naštěstí potkala svého spolužáka z fakulty, který jí nabídl slušně placenou práci v české mutaci zahraničního časopisu.

„Kdežto jako počestná vdova a majitelka toho baráku,“ pokračovala, „polovičku kterého zdědíš…“

„Myslíš?“ Pavlína zvedla na Terezu modré oči.

„Neboj… Za ty peníze se to nějak zařídí.“

Pavlínina kamarádka si dlaní pročísla husté černé kudrny.

■ ■ ■

Za několik dní Pavlína ve schránce objevila obálku a v ní pět složenek. Byly už vyplněny. Včetně částek, které má postupně odeslat na uvedené číslo účtu. Vyplněné částky dohromady dávaly sumu, kterou prozradila Tereze. V obálce byl taky lístek s krátkým textem, vytištěným na počítači – splátky pro tento a následující dva měsíce a dvě pro další měsíce po potvrzení uskutečnění investice.

Pavlína zavolala Tereze:

„Víš o tom něco?“

„Na tuto a podobné otázky odpovídám, že nevím,“ zasmála se Tereza. „Tobě radím totéž. Jo, a jak se má tvá maminka?“

„Maminka?“ Hned to Pavlíně nedošlo.

„Jo. Zaslechla jsem, že jí není dobře.“

„Vážně?“ konečně pochopila.

„Musíš za ní zajet,“ uložila jí Tereza. „Tuto středu. Nakonec všechno můžeš zařídit i z Karlových Varů, ne?“

■ ■ ■

Vrátný, kterému teď říkali recepční, si zálibně prohlížel prsatou blondýnu, kterou by většina označila za obézní, ale podle něj to byla ženská, jak má být. V duchu zase pochválil zahraniční majitele kancelářské budovy, kteří u vchodu místo skleněné těsné kukaně vybudovali recepční pult z náhražky vzácného dřeva. S počítačem, s několika telefony a tlačítky, s jejichž pomocí mohl vrátný, totiž recepční, otevírat nebo zavírat otočné lesklé turnikety pro příchozí, které si pozorně prohlížel v záběrech kamer a pak ve skutečnosti.

Teď se od svého „ebenového“ pultu mohl podle libosti kochat plnými tvary asi čtyřicetileté nebo padesátileté blondýny – v současné době ženské umějí svůj věk šikovně skrývat.

Žena přišla za inženýrem Petrem Hlavsou.

Se vstřícným úsměvem požádal blondýnu o občanský průkaz.

„Jé, nemám ho u sebe,“ koukla na vrátného nešťastně. Pak prosebně: „Jsem Hlavsová. Manželka. Prosím, prosím,“ složila dlaně v bílých kozinkových rukavičkách jako k modlitbě. „Pane…“ pohlédla na firemní visačku na klopě vrátného, „pane Tichý, prosím. Jen potřebuju manželovi něco říct. Velmi důležitého…“

„Tak mu odsud zavolejte,“ ukázal na bílý přístroj v rohu pultu.

„Jenže to vezme jeho sekretářka, a ta… víte, vůbec nevím proč, ale nemá mě ráda,“ úsměvem dala najevo, že každému musí být jasné, že je předmětem závisti a žárlivosti všech žen v blízkosti jejich milovaného muže. „Ta mi mého Petra zapře…“

Posunula na čelo tmavé brýle a upřela na vrátného velké hnědé oči s šedým okrajem. Byla to přímo smrtonosná zbraň. A divně se leskly. Snad to nebyly slzy!

Těm očím se nedalo odolat. Úplně zapomněl, že šéfova asistentka má dneska volno.

„Váš pan manžel patří k velmi oblíbeným šéfům,“ nepřímo jí dal na vědomí, že chápe, proč šéfova mladá asistentka nesnáší jeho manželku. „Všichni si ho váží a mají ho rádi.“

„Já vím,“ přikývla šéfova žena a její lesklé blond lokny jako z televizní reklamy na šampon se zavlnily.

Byl na ni uchvacující pohled. Pan Tichý měl co dělat, aby nenatáhl ruku přes pult – toužil se té lesklé zlaté vlny dotknout. Raději tedy popadl propisovačku a otevřel knihu návštěv.

„Tak jo. Prosím křestní jméno.“

Do knihy návštěv zapsal: Pavlína Hlavsová, čas příchodu 13.45 a v rubrice název firmy/podniku – manželka ředitele. Pak ženě podal placku s číslem odpovídajícím pořadovému číslu návštěv a zmáčkl tlačítko turniketu.

Pak se ještě za ní díval do monitoru, když vyšla několik schůdků vedoucích k výtahu. Nešla, ale vznášela se. Vůbec šéfa Hlavsu nechápal. Mít doma takový nádherný kus ženské a k tomu celý harém nějakých vychrtlých fiflen, podnikových a určitě i mimopodnikových. Ve firmě to bylo veřejným tajemstvím. Občas inženýr Hlavsa na dvojsmyslné narážky na vztah s některou z pracovnic krčil rameny a říkal: „Kdepak, co je v domě, není pro mne.“ Jenže to nedodržoval. I v poslední době ho už několikrát viděli s novou podnikovou mluvčí, magistrou Ivanou Berkovou. Což o to, je to hezká ženská, jak má mluvčí být. Ale není to typ, který by se líbil normálnímu postaršímu mužskému. Ta jejich nová mluvčí, které většina říkala důvěrně a laskavě Ivanka, sice měla velká prsa, snad dílo plastického chirurga, ale jinak byla jako opuchlá nit.

■ ■ ■

Půvabná boubelka se skutečně vrátila ani ne za dvacet minut.

„V pořádku?“ zeptal se jí vrátný Tichý, když mu odevzdala návštěvní placku.

„Ano. Díky!“

V ruce nesla velký umělý kelímek. Snad od piva. Nebo limonády. Chvíli se rozhlížela kolem. Až těsně u vchodu objevila odpadkový koš. Opatrně, aby si neumazala rukavice, tam kelímek vložila.

Chvíli nad ním postála. Vtáhla nosem vzduch.

Vrátila se k vrátnému.

„Pane Tichý, nezlobte se. Vím, že to není vaše věc, ale…“

„Copak, copak, paní Hlavsová?“ Rozpaky šéfově paní moc slušely.

„Opravdu se nezlobte, ale z toho odpadkového koše se line děsný smrad. Je ho cítit až sem…“

Vrátný Tichý popotáhl nosem. Necítil nic. Ale ženy prý mají lepší čich.

„No jo,“ souhlasil.

„Možná, že jste si na to už zvykl. Ale když sem vstoupíte, tak to dost smrdí. Něco tam hnije… A když někdo přijde zvenku, nedělá to dobrý dojem. Víte co? Kde tu máte kontejner? Vyprázdním ho.“

„To ne, paní Hlavsová, díky, já to hned zařídím. Přece tu máme uklízečku. A děkuji za upozornění.“

Honem zvedl firemní mobil, který měl spojení jen s úředními čísly, a zavolal technické správě budovy, aby okamžitě ke vchodu poslali uklízečku.

Přitažlivá šéfova paní mu zamávala rukou v bílé rukavici a vplula mezi skleněné otáčivé dveře.

2

„Holt mám smůlu,“ řekla si v duchu kapitánka Sabina Hronová.

Byl to první případ, který dostala po návratu z mateřské dovolené, a teď hrozí, že se přidá k pomníčkům. Ale pořád ještě se nechtěla vzdát.

Šéf prohlásil, že má k dispozici ještě čtrnáct dní. Prý nemají tolik času, peněz ani lidí, aby se zabývali – tady ovšem použil hodně nespisovný výraz – smrtí jednoho děvkaře. Tisk se naštěstí o smrt bezvýznamného manažera nezajímal.

Sabina poněkolikáté přišla do budovy, kde sídlila významná polostátní obchodní firma. Chtěla mluvit s uklízečkou, ale ta v práci nebyla. Sabinin kolega Honza Lorenc dostal za úkol sehnat její adresu a navštívit ji. Snad něco zahlédla při úklidu.

Sabina počkala, než nepřístupně se tvářící muž za pultem promluvil v místním telefonu s podnikovou mluvčí. Pak Sabinu pečlivě zapsal do knihy návštěv, vydal jí placku s číslem, kterou musela strčit do škvíry u turniketu, a pomalu se posunula k výtahu. Pozorně se rozhlížela kolem, jako by doufala, že objeví nějaké stopy.

Nic neobjevila.

Vystoupila do druhého poschodí, kde byly pracovny nejvyššího vedení firmy. Prošla po chlupatém běhounu až na konec chodby. Zastavila u dveří s tabulkou: Propagace. Tisková mluvčí.

Zaklepala.

Počkala na „Dále!“ a vstoupila do kanceláře.

Na zdech prostorné kanceláře visely reklamní plakáty a rozměrné barevné fotografie z mezinárodních veletrhů.

„To jste zase vy!“ reagovala hezká dívka, jako by od vrátného, totiž recepčního, nevěděla o Sabině. „Ach jo…“ Místo pozdravu předvedla těžký povzdech.

Sabina se připravila vyslechnout její prohlášení, že policii už všechno řekla – nic a nikoho neviděla, nic neslyšela, celé odpoledne strávila v tiskárně. Už ji vyslýchal Sabinin kolega.

Sabina přikývla se shovívavým úsměvem. Měl půvabné mluvčí naznačit, že její kolega a parťák Honza Lorenc mohl něco přeslechnout. Pod vlivem ženské přitažlivosti mu mohlo leccos uniknout.

Tisková mluvčí Ivana Berková teď skutečně prohlásila, že už všechno vypověděla.

„Ale mám ještě pár upřesňujících otázek,“ řekla Sabina omluvným tónem.

„Tak se posaďte,“ vybídla ji konečně tisková mluvčí a zatvářila se otráveně.

Sabinu zase napadlo, že tato bývalá krajská miss je vlastně obětí své krásy. Tohle je její už páté místo. Pokaždé dostávala nebo i sama dávala výpověď kvůli vztahům se šéfy nebo kolegy. Vlastně kvůli jejich manželkám, které oprávněně žádaly, aby tuto atraktivní krásku dali někam pryč, co nejdál od jejich manželů.

„Paní magistro Berková, ráda bych se ještě na něco zeptala,“ opakovala Sabina a snažila se netvářit tak skepticky. Vlastně věděla, že slečnu magistru Berkovou navštěvuje zbytečně. Moc ji nezajímala. Ale když už byla Sabina kvůli uklízečce zde, rozhodla se promluvit si s Hlavsovou poslední milenkou.

Měla vlastně jen nepatrnou naději, že krásná mluvčí a asi poslední milenka atraktivního šéfa něco prozradí, napoví nebo se podřekne.

Pátrání k ničemu nevedlo.

Tlustá pohledná blondýna, která se vydávala za manželku, se vypařila. Chudák vrátný pan Tichý dostal okamžitou výpověď. Několikrát ho vyslýchali – napřed na pracovišti, pak doma a pak sám vyhledal Sabinu a dal jí několikastránkový popis každé minuty té necelé hodiny – od chvíle, kdy se před recepčním pultem objevila tlustá žena a prohlásila, že si nutně potřebuje s manželem promluvit, až po její milé zamávání bílou rukavičkou. Bylo to trochu zbytečné, protože všechno zachytila kamera.

„Slečno Berková,“ Sabina se rozhodla vynechat tituly, „když jste se vrátila z tiskárny, šla jste do pracovny inženýra Hlavsy?“ spíš to tvrdila, než se ptala.

„Ano. Určitě to máte v protokolu.“ V dívčině hlase se ozvalo podráždění. „Byl naživu.“

„Slečno Berková, jak dlouho trval váš poměr, promiňte, vztah s panem inženýrem Hlavsou?“

„A jak to souvisí s jeho smrtí?“

„Ale, snad se díváte na detektivky a víte, že všechno souvisí se vším.“

„Tři roky!“ pohlédla na Sabinu vyzývavě.

„A za celé tři roky jste ani jednou neviděla jeho paní?“

„Neměla jsem tu čest,“ pohrdavě vyplivla.

Sabina se v duchu podivila: Proč tu Hlavsovou tak nenávidí, když ji v životě neviděla. Protože bránila jejich vztahu? Ale vždyť s tím musí každá milenka ženatého muže počítat.

„Přece jste ji potkala,“ připomněla jí Sabina. „Tu silnou paní…“

„Nevěděla jsem, že je to jeho paní.“

„Tu ženu, s níž jste se setkala ve dveřích, když jste odcházela z Hlavsovy pracovny, jste nepoznala?“

„Ne.“

„Nikdy jste ji předtím neviděla?“

„Už jsem vám to řekla. Ne. Nikdy.“

„To se divím. Vždyť byla mimořádně obézní, a vás ani nezajímalo, kdo a proč za panem Hlavsou jde?“

„Ne.“

„To jste byla tak rozčílená? Prozradíte mi, co jste s panem Hlavsou řešili? Že vás to tak rozrušilo?“

„Kdo řekl, že mě něco rozrušilo?“

„Někdo, kdo vás viděl vycházet. Tak co to bylo?“

„Už si nepamatuji.“

Sabininu kolegovi tvrdila, že se to týkalo pracovních záležitostí, o připravovaných smlouvách, o nichž nemá právo mluvit.

„Přesto vás ten rozhovor vyvedl z míry. Tím spíš, že z tiskárny jste odešla ve tři čtvrtě na jedenáct, ale od pana Hlavsy jste odešla po jedné.“

Ten časový rozdíl Sabinin kolega Lorenc vůbec nezaznamenal. Na rozdíl od vrátného Tichého ho neuchvátily půvaby tlusté údajné paní Hlavsové, zachycené na kameru, ale elegantní a vzrušující křivky bývalé missky. Tvrdil, že je prostě vyloučeno, aby taková kráska zabíjela. Ze žárlivosti? Blbost! Tak krásná ženská může mít na každém prstu deset chlapů – atraktivnějších, bohatších a úspěšnějších, než byl ten dědek Hlavsa.

„Prý jste panu Hlavsovi uložila ultimátum – buď podá žádost o rozvod, nebo dáváte výpověď…“

Dívka zírala.

„Jak jste to… na to… přišla?“

Sabina pokrčila rameny.

„To je… To není pravda!“ rozčílila se.

„Ani částečná?“

„Vůbec!“ Najednou se zarazila. „Míla… Filipová…“

„Myslíte, vedoucí podatelny?“ upřesnila Sabina.

„Ano. Všude šmejdí. Strašná drbna. Šmejdí a poslouchá u dveří,“ vysvětlila s hlubokým pohrdáním v hlase krásná mluvčí. Ke své cti nedodala, že právě Míla před lety patřila krátký čas k favoritkám Hlavsova harému. Než se ve firmě objevila Ivana Berková.

„Byla to vaše skoro důvěrná kamarádka,“ připomněla Berkové Sabina. „Dokonce vás do firmy doporučila…“

„To tvrdí ona, že?“ zaprskala nenávistně Ivanka. „Tak pro upřesnění – nebyla to Filipová, ale její matka!“

„Ale přiznáváte, že jste to ultimátum panu Hlavsovi uložila,“ přikývla Sabina a smířlivě dodala: „Když připouštíte, že to paní Filipová mohla zaslechnout.“

Vedoucí podatelny se Sabině svým přátelstvím s Berkovou pochlubila. A prý jí poradila, aby s Hlavsou už ten jejich vztah vyřešila. Léta utíkají a krása uvadá.

„Něco snad zaslechla, ale všechno to převrátila,“ přece jen začala ustupovat atraktivní mluvčí. „A vás, paní vyšetřovatelko, chápu. Když už jste zabrousila do mého intimního života, tak vaše informace můžu doplnit – ano, Hlavsa se chtěl rozvést a vzít si mě. Takže podle vás musím být podezřelá. Jenže logicky vzato, právě proto nemám motiv, ačkoliv místo a čas bych měla. Váš kolega se mě dokonce ptal, jestli mám zbraň. Jeho otázka mě dost udivila. Přece policie musí vědět, že mám. A taky typ, značku, datum koupě a registraci. Ale Hlavsu někdo zastřelil z úplně jiné pistole.“

„Odkud to víte?“ divila se Sabina. Snad ji neinformoval Lorenc.

„Ale, paní kapitánko. Přece jsem novinářka…“ prohodila k Sabině trochu svrchu.

3

Pracovnu tiskové mluvčí Sabina opouštěla s pocitem, že tu zbytečně ztrácela čas.

Měla by sehnat uklízečku Marii Duškovou. Byla v seznamu všech pracovníků přítomných v době vraždy v budově firmy.

Ten seznam udělal vrátný, teď už bývalý. Přinesl ho Sabině. Dokonce jí nabídl, že zjistí, kde a kdy koho najde. U některých jmen připsal poznámku o vztahu k oběti. Jaký by podle něj měla ta osoba důvod k zabití Hlavsy.

Právě podle toho seznamu byla na prvním místě Ivana Berková. Ovšem hlavní pozornost policie soustředila na Hlavsovu manželku. Zbytečně. Měla neprůstřelné alibi. Dokonce několikrát zdůraznila, že na manžela nežárlila, a kdyby ano, tak by snad zavraždila některou z jeho milenek. Například tu jeho mluvčí…

Bývalý vrátný Tichý se taky přikláněl k názoru, že tisková mluvčí měla motiv, možnost a čas.

Ale Sabininu kolegovi Lorencovi byla právě ta ochota pana Tichého podezřelá.

Už to, jak odpovídal na otázky bez sebemenšího zadrhnutí.

Co mu bylo na údajné paní Hlavsové nejvíce nápadné kromě toho, že měla lesklé blond vlasy? Skoro zasněně odpovídal, že bílé rukavičky. Bylo to až k smíchu, jak právě ty vrátného fascinovaly.

Pokaždé podrobně, slovo od slova, líčil, že když večer zjistil, že šéf inženýr Hlavsa neodevzdal klíče od kanceláře, ačkoliv nenahlásil, že tu bude přesčas, šel si šéfovu pracovnu zkontrolovat. Na stole šéfovy asistentky, ačkoliv v ten den měla volno, pořád svítilo červené světýlko – nerušit. Přesto pan Tichý na čalouněné dveře zaklepal, chvíli čekal a pak vešel. Napřed se mu zdálo, že místnost je prázdná. Teprve když popošel k velkému psacímu stolu, objevil skácenou židli a tělo pana inženýra Hlavsy.

Na motivu se všichni okamžitě shodli – žárlivost.

Potvrzovaly to všechny výpovědi. Včetně skutečné paní Hlavsové.

Smrt jejího muže ji vůbec nepřekvapila. Netajila, že na ni byla vnitřně připravená.

Po pravdě se přiznala, že se trochu bála, že ji některá z manželových milenek zabije.

Jednou ji dokonce navštívila jedna z manželových bokovek. Prý jí slíbil, že se rozvede a že si ji vezme. Tu nešťastnou mladou dámu paní Hlavsová ujistila, že nebude překážet jejich štěstí. Ať si jen uvědomí, že není první ani poslední a v současnosti ani jediná, komu to sliboval. Krutě jí sdělila, že její manžel i v současné době určitě má mladší a hezčí přítelkyně, než je její návštěvnice. A poučila ji, že postarší chlap nerad ztrácí své domácí pohodlí.

Řekla, že jí je nešťastné dívky líto, ale nemůže jí pomoct. Ledaže by přestala vařit, uklízet a udělala by doma dusno, aby to pohodlí hledal její muž jinde. Ale není si jista, že by to bylo právě u ní. A jak tak zná svého manžela, ten by si nevybral ženu tak mladou. Nebude se mu chtít budovat všechno znova.

Ale dělat žárlivé výstupy, vytvářet nedýchatelnou atmosféru paní Hlavsová bohužel nedokáže. Takže mladá žena k ní zbytečně vážila tu ponižující cestu.

Paní Hlavsová docela pobaveně vylíčila Sabině, jak musela mladé ženě utírat slzy. Vůbec Sabině bez zábran vyprávěla o svém životě. A zase opakovala, že celou tu dobu byla u své matky v Karlových Varech.

Ale hlavně paní Hlavsová se ani zdálky nepodobala té tlusté blondýně, která se vydávala za Hlavsovu ženu. Byla sice taky blondýna, přesněji řečeno odbarvená na blond, ale rozhodně nebyla tlustá. Naopak – klidně by mohla ještě takových pět až deset kilo přibrat, aby dosáhla průměru odpovídajícího jejímu věku.

Paní Hlavsová se pořád vracela k tvrzení, že jejího muže mohla zavraždit jedna z jeho bývalých nebo současných milenek. Včetně slečny Ivany Berkové. Klidně to mohla být ona, protože Hlavsa ji přece jen chtěl opustit. Odkud to ví?

Neví. Jen to cítí. Chodil domů skoro včas. Už tolik nejezdil na krátkodobé služební cesty. Byl poněkud podrážděný. Začal hodně jíst. Ztloustl. Všechny jasné známky milostných problémů.

Kromě slečny Ivany Berkové paní Pavlína Hlavsová uvedla ještě několik dalších jmen. Shodovala se se jmény na seznamu mladých pracovnic firmy, který pro Sabinu vypracoval pan Tichý. Včetně vedoucí podatelny Mileny Filipové. A stejně jako vrátný Tichý taky skutečná paní Hlavsová dodala, že těch zhrzených dam je určitě víc.

Hlavsovi spolupracovníci potvrdili, že pan inženýr měl zvláštní charisma. Jako šéf byl oblíbený a jako muž neodolatelný. A zajímavé bylo to, že čím byl starší, tím byl přitažlivější.

Co se věku týče, bylo jeho přítelkyním od dvaceti do nekonečna. Nepohrdal ani sedmdesátiletou bývalou tanečnicí z podatelny, kterou pak nahradila její dcera Milena.

Vedoucí podatelny s hraným soucitem Sabininu kolegovi Lorencovi vylíčila zoufalou situaci své bývalé kamarádky. Podle všeho Hlavsu nemohl zabít nikdo jiný než mluvčí Berková. Vždyť se kvůli Hlavsovi rozešla se svým bývalým přítelem, s bohatým a vlivným předsedou správní rady. Ten se teď dal na politiku. Určitě z nešťastné lásky. Neměla by ho policie vyslechnout taky? Milena Filipová viditelně toužila Berkové nějak pořádně uškodit.

Výslechy Hlavsových bokovek k ničemu nevedly.

Sabina a její kolega Lorenc vyhledali dokonce matky Hlavsových milenek. Vyptávali se i několika podvedených manželů a partnerů.

Nic.

Žádná z dam a dívek neodpovídala popisu té silné ženy.

Policie neměla k dispozici ani vražednou zbraň.

4

Sabina se pomalu sunula k výtahu.

Tu zahlédla, že z jedné místnosti vyjel velký úklidový vozík a hned za ním se objevil mladý muž se zametacím mopem.

Zahlédl Sabinu a pokusil se zacouvat zpátky. Dvěma skoky byla Sabina u něho.

„Pane!“

Mladý muž nasadil odmítavý výraz, ale zareagoval:

„Prosím?“

„Zastupujete uklízečku paní Duškovou?“

„Ano,“ potvrdil nejistě.

„Jste tady na brigádě?“ střelila od boku.

Přikývl.

„Sabina Hronová,“ představila se a s důrazem dodala: „Kriminálka.“

Muž se zasmál.

Sabině hned došlo, jak to její představování vyznělo legračně. Zasmála se taky.

Mladý muž zvážněl.

„Vyšetřujete šéfovu smrt?“ zeptal se muž.

„Co o tom víte?“ zeptala se Sabina.

„Vím o ní tak říkajíc z druhé ruky. V ten den jsem tady nebyl. Uklízím tady jen v pátek a v pondělí. Sem tam i v jiné dny, když mě pozvou a můžu se ulít z přednášek.“

Sabina neudržela svou zvědavost.

„Co studujete?“

„Dějiny umění.“

„A to jste lepší brigádu nenašel?“

„Ne. A doufám, že mě tu nechají, i když dostuduji,“ ujistil Sabinu bez náznaku ironie. „Myslíte, že bych se jako historik umění uživil?“

„Ale jo,“ namítla nejistě Sabina. „V nějakém ústavu… V médiích…“

„Ale, paní kriminalistko, skoro nikde u nás nepotřebují odborníky s vlastními názory a osobitým přístupem, ale poslušné přikyvovatele a interprety postojů vrchnosti a chlebodárců,“ poučil Sabinu. „Neumím být poslušný,“ dodal. „Ale určitě jste se mě chtěla zeptat na něco jiného.“

„Ano, děkuji.“

„Tak co to bude?“ chtěl vědět mladík.

„Jak se vlastně jmenujete?“

„Vlastně se jmenuji Martin Jelínek,“ odpověděl pobaveně. Jako by nestáli na chodbě úřední budovy, ale na přátelském večírku. „Ale nevím, jak vám mám pomoct. O té vraždě vím jen z doslechu.“

„Jak dobře znáte paní Duškovou?“

„Dobře ne. Ale je to mimořádně dobrá žena. Snad ji nepodezříváte? Určitě nikoho nezabila.“

„Kde bych ji mohla najít?“

„Policie nemá její adresu?“

„Doma asi právě teď nebude,“ vyhnula se přímé odpovědi Sabina.

„Aha. Ale mohl by to vědět její kamarád bezdomovec.“

„Bezdomovec?“

„Jo. Pan Jarda… Dál nevím. Vůbec nevím, odkud se znají. Vím, že mu pomáhá. Možná pomáhá i dalším. No, pomáhá… Nevím, co pro něj ještě dělá. Ale vím, že mu říká, kdy vynáší odpadkové koše do kontejneru. A pan Jarda k tomu kontejneru okamžitě jde a začerstva z něj vybírá, co chce.“

„Myslíte papíry?“ Sabina si nedovedla představit, co užitečného by se ještě mohlo objevit v odpadcích kanceláře.

„To taky,“ uznal mladý muž. Nahlédl do upevněného igelitového pytle. „Taky tužky. Propisovačky. Taky fungující varné konvice…“

„A tomu říkáte – pomoc?“

„Někdy člověku pomůžete i jen tím, že ho hezky pozdravíte,“ pokrčil rameny mladý uklízeč a budoucí historik umění.

„Víte, kde ho najdu?“

„Jo. V knihkupectví na Václaváku, tam si u stolku čte knížky z regálu. Nebo v čítárně Městské knihovny. Poznáte ho podle oholené hlavy a zelené vojenské bundy. Ale neříkejte, že o něm víte ode mne. Paní Dušková netuší, že jsem náhodou přišel na tu její bohulibou činnost. Máte ještě otázky?“

„Ano. Vlastně ne…“ Najednou Sabina pocítila ukrutnou žízeň. „Je tu nějaký bufet?“

„Jistě. Kantýnu najdete tamhle,“ ukázal na konec chodby. „Jsou tam úzké dřevené schody. Rovnou do kantýny.“ Pohlédl nahoru ke stropu. Byly tam velké digitální hodiny. „Ale teplá jídla tam podávají jen do půl třetí,“ varoval Sabinu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

KONEC MILOVNÍKA ŽEN

1

2

3

4

SALON STARŠÍCH DAM

PODEZŘELÝ BADATEL

OBĚŤ DOBRÝCH SKUTKŮ