Pavel Jansa

KRYSY

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Pavel Jansa, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6678-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Autor prohlašuje, že kriminální román „Krysy“ je výlučně dílem jeho fantazie. Stejně tak jsou fiktivní všechny postavy příběhu, instituce, jež jsou tam zmíněny, i místa, kde se děj odehrává.

Jakákoli podobnost výše uvedeného s lidmi ať už žijícími, či nežijícími, institucemi, místy i událostmi, k nimž někde došlo, je nezáměrná a zcela náhodná.

Autor si dovoluje svůj kratochvilný příběh vybavit na cestu ke čtenářům i jakýmsi mottem.

Tvoří jej následující tři přísloví ze světové pokladnice moudrosti:

PERSKÉ

Bez biče neposlouchá osel ani vůl.

RUSKÉ

Bůh zločince najde.

LATINSKÉ

Kde není zákon, není zločin.

A protože vypravěč příběhu se – jak brzy seznáte – z řady dobrých důvodů často a rád napije dobrého moku, aby autor předešel rozhořčení mravokárců, předesílá preventivně i tyto dva citáty slov mužů zvučných jmen:

Když popíjíme, starosti podřimují.

(Anakreón z Teu)

Nikdy jsem nedůvěřoval lidem, kteří nepijí.

(Charles Chaplin)

PROLOG

Vyšel jsem z pracovny majora Krause na dlouhou stinnou a studenou chodbu v obrovské budově, která byla v našem velkém maloměstě od nepaměti sídlem všech bezpečnostních složek. A najednou jsem si nebyl jistý co dál. S kým to mám probrat? Neměl bych i někoho varovat? To, co jsem věděl, nebylo možné svěřit na potkání každému.

Proto jsem koneckonců taky navštívil Krause, už na pohled sympaťáka a šéfa kriminálky k tomu. Naivně jsem doufal, že zrovna on bude tím, kdo „pomáhá a chrání“ podle mých představ. Mýlil jsem se. Kraus není neschopný, ani zkorumpovaný, je to horší. Strážce pořádku se pasoval na jeho obnovitele. A já se obnovitelů pořádku bojím. Ovšem když jsem neuspěl tady, co teď? Ocenil bych hlt whisky…

Na mém vyprávění by si pravděpodobně smlsnul psychiatr. Cvokaře jsem ale riskovat nechtěl. Lékaři duší jsou divní. Chápavě vám přikyvují, jsou velice empatičtí, dolují z vás kdejaký detail, „aby vám pomohli“, ale nakonec vás stejně akorát zařadí do nějaké své „skupiny“ – rozuměj partičky cvoků, se kterými provozují svoje psychoterapeutické kejkle. A pokud je zaujmete o něco víc, klidně vás z fleku i hospitalizují. Psychiatra raději ne.

Tak co mi zbývá? Ani napít se nemůžu. Před budovou, ve které se to jen hemžilo policajty v civilu i v uniformě, pořád trpělivě čekalo moje auto nižší střední třídy. Nastartoval jsem tedy a pomalu jsem se rozjel. Kam se mám dát? Dálnice mě odpuzovala svým spěchem, tak jsem zvolil starou okresku směrem na západ. Byla toho času relativně málo frekventovaná a na rozdíl od dálnice sloužila už jenom našemu regionu coby spojka s několika vesnicemi a jedním městečkem.

Malé město N. je skutečně městečko. Pár tisíc obyvatel, jedno náměstí, škola, banka, kostel… Zaparkoval jsem v ulici, která vedla na náměstí. Mohl jsem ale auto nechat prakticky všude, v N. žádné pěší zóny nemají. Zde jako by se malinko zastavil čas. Slunce pražilo, vzduch nad asfaltem vozovky se tetelil. Když jsem obešel celé náměstí, nakoukl jsem do kostela. Měli otevřeno a táhl odtud příjemný chládek. Vešel jsem tedy dovnitř. Já – neznaboh.

Vpředu se modlily dvě babičky, jinak byl místní svatostánek prázdný. V hospodě by to byla jiná, blesklo mi hlavou. Zaslechl jsem šramot a rozhlédl jsem se. Vycházel ze staré zpovědnice z tmavého dřeva, která stála jen pár kroků ode mne. Za záclonkou zjevně někdo seděl. Musel jsem se rozhlížet nějak poplašeně, protože mě najednou zpoza záclonky oslovil stařecký hlas.

„Přistup, synu, neváhej.“

Zmateně jsem se rozhlédl ještě jednou a udělal jsem těch zmíněných pár kroků k dřevěné kukani zpovědníků.

„Musíš přistoupit z boku,“ poučil mě hlas. „Poklekni a pokřižuj se.“

Bylo mi najednou trapné starého kněze neposlechnout. Mám mu říct, že jsem se jenom přišel ochladit z té výhně venku? To nejde, připadal bych si jako idiot. Tak jsem ho poslechl. Po několika desetiletích jsem se neobratně pokusil o křesťanský kříž.

„Nejsi zdejší. Doufám ale, že jsi křesťan?“ zeptal se hlas přísně.

„No… já vlastně…“ zakoktal jsem se.

„Přijal jsi svátost křtu nebo ne?“ Hlas uměl i tiše zahřmět.

„Ano… To naši kvůli babičce. Bydleli jsme u ní a ona si to přála.“

„Kdys byl u svaté zpovědi naposledy?“

„Ve druhé třídě. Před prvním přijímáním,“ hlesl jsem.

„A pak už nikdy?“

„Ne.“

„Proč?“

„No…“ nevěděl jsem, jak dál. „Babička umřela… a tak…“

„Nevadí. Bůh nedělá rozdílu… Něco tě tíží. Vyzpovídej se ze svých hříchů. Můžeme to vzít po řadě podle Desatera.“

Pan farář měl zřejmě letité zkušenosti i s lajdáky, jako jsem byl já.

„Já bych raději… si tak jenom povídal, otče. Myslím o sobě a tak…“ zamotával jsem se do svých vlastních slov.

„Rozumím,“ řekl ale kněz kupodivu vlídně. „Tak povídej.“

„Bude to ale dlouhé,“ varoval jsem ho.

„Nevadí, synu. Bůh má času dost. A já…“ rozesmál se třaslavým smíchem. „Vždyť vidíš.“

„Občas to… nebude moc pěkné,“ přidal jsem další varování.

„On to přece všechno už dávno ví. Tak se nestyď.“

A tak se stalo, že jsem svoji podivnou historii nakonec svěřil starému knězi v N. Takže ani policajt, ani psychiatr, ale nakonec kněz. To jsem to dopracoval. Jistěže v tom byla náhoda, ale současně i jakási symbolika. Dědic skomírající západní civilizace se vrací k jejím kořenům. Trošku už zase blbnu, vím. Ale co. Život je jeden velký paradox.

1.

Lidé si klamně myslí, jak na to nevyzráli. Užívají si naplno příjemnějších stránek života a černé myšlenky na všechna rizika a nebezpečí si zakazují. Docela prosté, milý Watsone, že? Nám se přece všechno vyhne, naše děti budou pořád čiperné a zdravé, my se nikdy do ničeho nezákonného nezapleteme. Prožijeme sice snad fádní, ale zato úplně bezpečný a klidný život.

Takové naivky musím zklamat. Když to jednou přijde, tak tomu uniknout nelze. Najednou v tom jedete, ani nevíte jak. Každý z nás se nachází ve stavu permanentního ohrožení. Já, ty, my, vy. I největší pohodu dělívá od hrůz jen ten pomyslný vlásek. Když si to někdo nepřipouští, jeho věc. Pak ale by měl počítat s tím, že jeho probuzení může být hodně tvrdé. Vím, o čem mluvím, zažil jsem to na vlastní kůži.

Ještě teď se ve mně všechno sevře, když to na mě zase přijde… Noc je pak k nepřečkání dlouhá, já už zase ne a ne usnout. A pak se najednou pod přivřenými víčky samy od sebe rozběhnou důvěrně známé pohyblivé obrázky. Moje cinema-verité, kino-pravda. Film z reálného života, podivné historky, ve kterých nechybí násilí, krev a strach. A jako bonus se na konci příběhu sem tam objeví i nějaká ta mrtvola. A pak se nemám občas napít.

Možná budu brzy zralý pro psychiatra. Přichází to na mě ve vlnách. Několik dní spím klidně, nic mě neruší, nikdo mě nepronásleduje a pak najednou bác – a vidím zase to všechno, jako by se to stalo včera. A začnu se šíleně bát. O Peťulku, o Ditu. I o sebe.

A už se nevydržím jen tak povalovat. Vstanu a kontroluju zámek vstupních dveří i mříže v oknech. Ano, po svých zkušenostech jsem nechal všude namontovat mříže. Ozdobné, ale pevné. Usmíváte se mé umanutosti? Já bych s tím počkal…

Běhávám naším tichým domem nahoru dolů, nervy napjaté k prasknutí. A pozorně naslouchám. Ne tak dávno jsme přece měli nezvané hosty. Návštěvník si trajdal celým domem a nikdo z nás se nevzbudil. Ještěže to moje holky nevědí…

To nepřeji nikomu, ten neklid, strach z nebezpečí, které může být už docela blízko. Vzpomínám si, jak mi někdy – když jsem se probudil – bývalo podezřelé skoro všechno, dokonce i motor auta, které zastavilo někde poblíž, i štěknutí psa u sousedů nebo kroky pod našimi okny… Nakonec jsem měl pocit, že i to noční ticho je nějaké podezřelé…

Ale třeba ještě nejsem blázen. I psychiatr by snad pochopil, že po tom, co jsem prožil, po všech těch šocích, které mě pokaždé zaskočily, by se ani úplně normální člověk nemohl se vším vyrovnat jen tak. Že je ještě příliš brzy na to, abych nemyslel na bolest, kterou musela vytrpět moje milovaná holčička. Že zatím nedokážu zapomenout ani na psychický tlak, kterému jsem byl pak vystaven. Že není v lidské moci tak rychle vygumovat z paměti ani jedinou minutu z těch, které jsem prožil od okamžiku, kdy jsem spatřil bezvládné tělo své jediné dcery napojené na hadičky a dráty.

Když mi tehdy v noci zatelefonoval ten podporučík, zasáhla mě chaotická směsice pocitů, těžko je věrně popsat. Převládal úlek a strach o Petřin život. Ale potom přišlo i něco navíc, emoce ještě silnější. Najednou jako bych nemohl dýchat, dusil jsem se vztekem a nenávistí k tomu, kdo to má na svědomí. Naštěstí má i každý kotel ventil, kterým upouští páru. Mým ventilem se stala touha po odplatě. Ukažte mi tu svini a já se už postarám, aby už nikdy nikoho…

Poprvé v životě jsem zatoužil prolít něčí krev. Když jsem si to uvědomil, trochu mě to zarazilo. Ale člověk ty druhé i sám sebe pozná až v okamžiku krize. Co je lepší? Podlehnout bezvýchodné bezmoci, nebo se smířit s nečekaným poznáním, že i váš mozek se může zatemnit natolik, abyste si nic nepřál víc než něčí utrpení. A v konečném důsledku i smrt. Došlo mi, že každého z nás dělí někdy jenom krůček od násilí a vraždy.

Dnes vím, že kdybych toho člověka nepotkal a nekývl potom i na jeho nabídku, dopadlo by leccos jinak. Někdo řekne, že jsem z toho mohl i pak rychle vybruslit. Neví, o čem mluví. Můj svůdce se jednak vyznal a jednak se i pojistil. A pak. Prodělal jsem zrovna psychický otřes a možnost vyrovnat účet se objevila jako na zavolanou. Kolik lidí by odolalo? Namočil jsem se tedy a pak už jsem v tom jel setrvačností.

Vím, že se nemám čím chlubit, ale nemá smysl se dělat lepším. Pravdu a nic než pravdu, jako před soudem… Jakmile jde o vlastní dítě, je i neagresivní týpek, jakým jsem já býval v celém svém dosavadním životě, schopen přijmout za své hodnoty béčkového kriminálního thrilleru. Ublížil naší holce? To tedy neměl. To si dovolil moc. Nepřemýšlej a bij a třeba i zabij… Napřed je potřeba nepřítele zničit, pak bude dost času i na přemýšlení.

Někdo je s krvavým násilím jedna ruka, my ostatní se k němu uchylujeme jenom příležitostně. S tím nic nenaděláme, je potřeba se smířit s tím, že se hraje pořád ta prastará hra, co se bude hrát až do skonání světa. A karta, která vždycky spolehlivě přebije všechna esa a trumfy, je pořád táž. Stojí na ní jediné slovo: Přežít. Touha přežít je kombinací základního instinktu s uvědomělou nutností. Každý, kdo prodělal nějaký mezní zážitek, o tom ví své.

Co je v tu chvíli lidskému jedinci po nějaké spravedlnosti, co by si počal se solidaritou a smyslem pro kolektiv? Když chci přežít a postarat se, aby přežili i mí nejbližší, nemůžu se trápit osudy světa. Jde přece o všechno, na nějaké ráně pod pás nezáleží. Nezní to pěkně, vím. Ale jenom ten, kdo byl ve stejné situaci, smí hodit kamenem.

Ostatní ať laskavě drží hubu! Velká slova jsou… víte na co. Civilizace, vzdělání, výchova, všechny ty vznešené žvásty, to všechno je – jak se pokaždé znovu a znovu ukazuje – jenom taková tenoučká slupka. Jsme v podstatě pořád zvířata. Kdykoliv tu slupku seškrábneme, nebo spíš když nám ji bolestivě seškrábne někdo jiný, objeví se srst našeho evolucí skoro nedotčeného prapředka.

Pokud tedy k nějakému vývoji podle Darwina vůbec kdy došlo. Viděli jste snad v zoo opici, která by začala pracovat? Já ne. S evolucí běžte do háje! Sexuální hrátky se syny nebes nebo posly hvězd, jak si je představuje pan von Däniken, to je jiná, ty si představit umím…

Omluvte můj pokus o humor. Není to moje parketa, vím. Asi ani vaše. To já jen, že pořád okolkuju, odkládám a snažím se nějak odlehčit ten okamžik, kdy konečně spustím naostro. Kdy se vám vydám všanc bez směšných duchaplností a milosrdného natírání na růžovo. Vaše církev svatá vynalezla zpověď, nevěřící profesor Freud psychoanalýzu, ale v principu je to totéž. Striptýz duše.

Nezbývá mi tedy než vás poprosit o trochu shovívavého pochopení pro striptýz duše hříšníka, který zbytečně promarnil kus života mudrováním, jak to zaonačit, aby vždycky našel kompromis, aby vyhověl, ale netratil na tom, aby neslevil a přitom ho měli jeho bližní rádi…

Koneckonců jsem nakonec i já k něčemu dospěl. Že měl rozhodně pravdu výmarský pan dvorní rada, že: „Grau ist alle Theorie.“ Šedá je všechna teorie. Že nám nikdo, na koho bychom tak rádi přenesli odpovědnost – ani Příroda, Bůh či kdo jiný – v tomto slzavém údolí nefandí a nepomáhá, a že už vůbec nesmíme dát na cancy podvodníků, kteří nám vymývají mozky skrze rádio, televizi a tisk a akorát si báječně žijí z naší blbosti. Že stojíme proti všem nepřátelům sami a že se tudíž musíme i sami přičinit.

Omlouvám se sluhovi Božímu za svá rouhavá slova, ale nemohu jinak. Došlo mi to v okamžiku, kdy mi všecky teorie zšedly úplně a v reálu začalo platit starozákonní „oko za oko“. Když jsem si mohl zblízka očichat nejnižší patra člověčiny. Když jsem uviděl zblízka v okamžiku smrti povolené svěrače, unikající moč a fekálie a čerstvě prolitou krev, která vytékala, srážela se a charakteristicky nasládle páchla…

Střídavě mě z toho polévalo horko i mrazilo a občas mnou zatřese zimnice ještě i teď, když už jsou ty šílenosti dávno za mnou. Nebo snad nejsou? To asi brzy uvidím.

Snad mi k tomu na závěr něco moudrého povíte vy sám, otče, určitě jste toho vyslechl spoustu ve své červotočem prožrané kóji, jejíž klekátko ošoupala do hladka kolena mnoha generací bídných hříšníků… Moc vás o to prosím, protože budete jediný, kdo bude mé zážitky i mé myšlenky znát stejně dobře jako já. Kdo bude o mně vědět všechno.

Tak tedy…

2.

Jako by to bylo včera. Předevčírem skončil školní rok, včera začaly letní prázdniny. Celé naší nepočetné rodině, tedy naší dcerce a nám. Já i manželka jsme oba kantoři, založili jsme si vlastní jazykovou školu, které říkáme vznešeně Eurolingua. Ale to je jenom takový marketingový fórek, ona je to spíš teda školička. Jsme úzcí specialisté z donucení, učíme jenom angličtinu.

V našem stotisícovém krajském městě – zní to možná velkolepě, ale je to pořád jenom větší maloměsto – se totiž jiným cizím jazykem mimo zdi jedné univerzity, čtyř gymnázií a jedenácti základek prostě uživit nedá. Resortu školství příliš konkurovat nelze a ta zatracená univerzita ke všemu chrlí pořád nové absolventy.

Tak na nás zbývají drobinky ze stolu – angličtina pro předškoláky (ctižádostivých rodičů je pořád spousta), doučování školáků (těch, kterým cizí jazyk leze do hlavy pomaleji, taky) i kurzy pro dospěláky, které je zase potřeba tu připravovat na výjezdy do zahraničí, tu jazykově zdokonalovat, když se pokoušejí uplatnit sice u nás, ale v cizích firmách. A podnikatelské paničky z Pohořan i Strážova, prestižních příměstských satelitů, se zase často nudí, a tak když omrzí mladí gigolové, přichází vhod i angličtina.

Založením jsem obyčejný nepodnikavý kantor, podnikatelem jsem se stal teprve pod Ditiným vlivem, tedy až jsem se oženil. Od promoce jsem na zdejší katedře anglického jazyka a literatury působil jako asistent, obhájil jsem dokonce hodnost PhD., ale pak moji univerzitní kariéru – možná by časem byla i slibná, kdopak to ví – zhatila návštěva jednoho sesterského pracoviště na University of London.

Potkal jsem tam totiž Ditu Bergmanovou, už v Londýně narozenou dceru českých manželů, kteří vlast opustili v roce 1968 s diplomy, na kterých „podpisy rektora a děkana stačily sotva uschnout“, jak říkali. Promovali koncem června a už 25. srpna večer, protože o čtyři dny dřív k nám vmašírovali Rusové, z vlaku okukovali nádraží v obci Furth im Wald.

Ditin otec dodnes vzpomíná, jak se tehdy na svoji zaraženou kamarádku, Ditinu pozdější matku, povzbudivě zašklebil, že s němčinou to tak strašné nebude: „Vidíš? Pojedeme furt im Wald, teda pořád lesem.“

Takže Dita a já, zkrátka byla z toho převeliká love story. Pozor, to není ironie. Neoslnila mě jenom její krása. Je to i holka chytrá a cílevědomá. Obdivoval jsem ji, už jak u nich doma okázale ignorovala všechna dobře míněná varování a jak se hned po první návštěvě u nás rozhodla zůstat se mnou v našem univerzitním maloměstě „dokud nás dva smrt nerozdělí“.

„Oxford nebo Cambridge taky nejsou žádné metropole,“ smála se ustaraným tvářím svých rodičů, kteří věru neměli na starou vlast zrovna nejlepší vzpomínky. „A jinak je to tam teď už přece stejné jako u nás.“

„Jenom aby, Dituško, jenom aby.“

To byla celá Dita, neochvějná optimistka. Věřila, že všechno na světě nakonec musí dopadnout dobře. Byla od první třídy miláčkem všech dětí, to až spolužačkám na střední začala občas vadit. Kdykoliv totiž udělala svoje „kočičí oči“, všechny kluky ze školy měla u svých nohou.

„Je to dar,“ říkával její táta. „Umět nevidět, co vidět nechci.“

Tak třeba v Česku bylo podle Dity všecko fajn. Nebo skoro všecko, abych to zas nepřehnal. Všudypřítomnou korupci a zlodějnu omlouvala „nezralostí české demokracie“, všichni nezaměstnaní, bezdomovci a narkomani byli pro ni „daní za svobodu“, nad libozvučnými pojmy tunelář nebo bílý kůň se jen bolestně usmívala, a i pro zkorumpované, neschopné a líné úředníky, policisty a politiky nacházela polehčující okolnosti. Vždyť chudáčci přece podědili „morální bahno z komunistické éry“.

I tu svoji doma odposlouchanou kuchyňskou češtinu si tady časem zdokonalila tak, že nikdo nevěřil, že mluví s rodilou Angličankou. Když velkoryse pominu Ditino nekritické nadšení pro všechno české, musím objektivně konstatovat, že jsem měl a mám obrovské štěstí. A děkovat nebesům, že je moje žena taková holka do nepohody.

I naše překotně dospívající šestnáctka Petra je díky Bohu taky většinou spíš po mamince než po mně. Jednak k mému úžasu naše káčátko najednou vyrostlo do krásy (i Dita je rok po čtyřicítce pořád kočka, aspoň teda v mých očích), jednak nebyla nikdy žádná fňukna a až na tu hrůzu, ke které se ještě dostanu, všechno nedobré, co ji do té doby potkávalo, zvládala s téměř nakažlivým optimismem.

To já, ač od její mámy o pár let starší, se vůbec nemám čím chlubit. Určitě tedy nejsem proti Ditě v žádném ohledu zralejší, zkušenější, nebo jak bych to řekl. Býval jsem od malička spíš samotář, někdy až trošku těžkopádný introvert, takže se musím občas upřímně podivit, na co jsem tu krásnou Bergmanovic holku vlastně tenkrát v Londýně sbalil. Nebo mě sbalila ona?

Ale zpět k počátku toho, co se mi, nebo spíš nám, přihodilo. Dita hned v první prázdninový den odjela se skupinou našich žáků do Londýna. O prázdninách patří čtrnáctidenní jazykové a poznávací zájezdy do Anglie k tradičnímu programu, který naše malá, ale čilá jazykovka nabízí. Napadlo to Ditu a musím říci, že to byl výtečný nápad. Ubytování i veškerý program coby rodilá Londýňanka zajistí pokaždé levou zadní a já tam s ní bývám skoro jenom do počtu. Letos tam dokonce musela odletět s našimi žáčky sama, protože já jsem dostal na stejný termín nabídku, která se neodmítá.

Majitel manufaktury na speciální lovecké pušky – která kupodivu přečkala všechny režimy a teď dokonce nebývale prosperovala – tím pádem pracháč a very important person ve městě i okolí, si sezval své početné zahraniční obchodní partnery, aby s nimi velkolepě oslavil svoje padesátiny. Za honorář, který by běžně reprezentoval zhruba čistý zisk naší školy za celý rok, jsem jim měl být se svojí angličtinou k ruce pouhopouhý jeden týden.

„Musel bys oželet Londýn, ale moc by nám to pomohlo,“ mínila Dita.

„To si piš! Takovým kšeftem by pohrdl jenom blázen,“ rozhodl jsem se okamžitě.

A tak zatímco Dita vyrazila se studentíky do Londýna, já jsem se denně od rána až do večera v honosném sídle v nedalekém Horákově veselil v jazyce anglickém s rozjařeným oslavencem a všemi jeho hosty.

S Ditou jsme se domluvili, že si budeme skajpovat pokaždé, když se k večeru vrátím domů. Hned prvního dne, tedy v pondělí, jsem se po splnění denní porce své tlumočnické mise dozvěděl, že v Londýně všechno klape, i babička s dědou že jsou v rámci možností zdraví a fit, a že tudíž i naše skromná Summer School běží ke spokojenosti všech. Ovšem pak jsem musel skládat účty už jenom já.

„Mluvíš nějak pomalu a vyslovuješ moc zřetelně. Už zas?“

„Prosím? Co už zas?“

„I na tu dálku cítím, že sis dával do trumpety, jak se pěkně píše v těch tvých starých českých knížkách! Bóže,“ vzdychla Dita trošku teatrálně, „ty to tam už zase vedeš.“

Jak to ty baby dělají, že nás odhalí i přes vody kanálu La Manche a tisíce kilometrů pevniny? Její tón se mě ale dotkl, byl jsem přece úplně oukej. Někdo by možná vypěnil, já ale dávám vždycky přednost klidu a míru.

„Čemu se proboha tak divíš? Co se asi tak podle tebe dělá na oslavě padesátin? Nejsem na žádném vědeckém sympoziu, ale na oslavě narozenin úspěšného šéfa úspěšné firmy! Nějaký ten přípitek se v určité situaci prostě odmítnout nedá.“

„Což tobě ovšem náramně vyhovuje… Ale jak jsi potom dojel domů?“

„Přivezli mě coby váženého hosta. Velikánskou černou audinou, Stárková málem vypadla z okna. A prý mě budou vozit každý den… Ráno ale jezdíme s Peťkou autobusem, vždyť staví za rohem. Ona ovšem jede jenom tři zastávky.“

„A co vůbec Peťula dělá, když ty jsi celý den pracovně v Horákově?“

„Má přece to soustředění v tenisovém klubu.“

„No právě. Má tam být skoro třicet děcek a klub má jenom čtyři kurty. Vůbec nechápu, jak se všichni vystřídají. Každopádně musí mít mezi hrou dlouhé prostoje. Bojím se, že naše hvězda vyráží ven, kdy se jí zachce, a trajdá bůhví kde a bůhví s kým.“

„Peťka ale říká, že kromě pauzy na oběd žádné volno nemá. Prý když jedni hrají, druhým trenéři opravují údery a předvádějí, jak to má být. Vykládala, že je pořád v pohybu. A těm, co se zrovna nevejdou na plac, pouští uvnitř instruktážní filmy.“

„Hlavně aby se nikde necourala.“

„To podle mě nehrozí. Ráno odjede se mnou a pak se už z areálu klubu nehne. Ven vůbec nemusí, všichni obědvají i večeří v klubu. A domů se vrací zhruba ve stejnou dobu jako já.“

„Je tam teď s tebou?“

„Je u sebe. S Evou odnaproti koukají na video. Půjčily si DVD s jakousi slavnou tenisovou školou. Jak vylepšit údery, jak správně servírovat a tak. Ale stejně myslím, že teď už neprobírají tenis, ale kluky.“

Dita se rozesmála, ani jsem už Peťu nemusel volat. Uklidnila se, měli jsme vyhráno. Na závěr si sice neodpustila pár dobře míněných rad, celkově jsem ale získal pocit, že jsem v manželčiných očích coby slaměný vdovec prozatím obstál.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG

1.

2.