Jana Klimečková

PŘEZRÁLÉ MORUŠE

Vydala moravská Bastei moBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Klimečková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6129-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Prolog

Hrdinka předkládané knihy se narodila ve dvacátém století, ve století, které přineslo lidstvu dvě nejhorší války v dějinách. Příslušníci její „šťastné generace“ už hrůzy válek nepoznali, vyrůstali v míru, ale jejich dědové, kteří bojovali na frontách první světové války, jim o bojích na Rusi a na Piavě vyprávěli. Jejich rodiče, kteří prošli nacistickými věznicemi a koncentračními tábory války druhé, jim však o hrůzách, které prožili, nikdy vyprávět nechtěli. Přesto obě tyto války, spolu s poválečným uspořádáním světa po jaltské konferenci, ovlivňovaly osudy oné poválečné „šťastné generace“ po většinu života. Komunistický puč v roce osmačtyřicátém ještě nechápali, ale o to intenzivněji vnímali padesátá léta, kdy jim uvázali rudé šátky a vštěpovali lásku ke komunistické straně a Sovětskému svazu. Byla to doba, kdy to mnohé z nich učili nejen ve školních lavicích, ale i v rodině a oni všemu věřili a na svůj pionýrský šátek byli dokonce hrdí. Ti zvídavější však, jak rozum brali, postupně opouštěli pravdy, které jim v dětství předkládali, a začínali se dívat na svět vlastníma očima. Přesto byli i takoví, kteří v tomto ideologickém bludu setrvali až do šedesátého osmého. Pak už ona „šťastná generace“ ztratila nadobro veškeré iluze, pak už jí nezbylo nic, čemu by mohla alespoň trochu věřit. Ty tam byly ideály jejich dětství s rudými šátky, jejich mládí v modrých svazáckých košilích, doba, kdy procítěně recitovali pokrokové verše a zpívali budovatelské písně. Ztráta iluzí byla krutá, ale horší doba nastala, když všechno kolem pokryla neproniknutelná šeď období normalizace sedmdesátých let. Někteří to nezvládli a emigrovali, většina se však rozhodla zůstat a nést svůj úděl. Učili se přežívat v nových podmínkách, dál chodili do fabrik, do úřadů, pokud jim strana dovolila, vzdělávali se, navazovali přátelství, zamilovávali se a uzavírali manželství, rodily se jim děti, spláceli dluhy na byt, na auto, stáli fronty před obchody, vyprávěli si vtipy o straně a vládě a závistivě pohlíželi směrem na Západ. Mnozí sklonili hlavu a vstupovali do obrozené komunistické strany, jejíž ideály dávno nectili, ale měli rodiny, děti, chtěli vykonávat práci, kterou měli rádi, a bez stranické legitimace to nešlo. Našli se i takoví, kteří pro vlastní prospěch kádrovali ostatní, rozhodovali, kdo smí na střední školu, na univerzitu. I konfidenty Státní bezpečnosti se někteří stali, donášeli na své sousedy, přátele. Absurditu systému si ale uvědomovala drtivá většina, dokonce i ti se stranickými knížkami, a všichni dohromady nepřestávali doufat, snad jednou… Pak se stal ten zázrak, přišel listopad roku devětaosmdesátého. „Šťastná generace“ procitla, fandila studentům, zvonila klíči na náměstích, při tónech Modlitby pro Martu slzela dojetím a zvedala ruce s prsty do V.

Rovněž hlavní hrdinka knihy, jako příslušnice oné „šťastné generace“, prošla podobným vývojem, a když Vladislavským sálem kráčel nově zvolený prezident Václav Havel, i ona uvěřila, že období temna skončilo.

Ale život šel dál. „Šťastnou poválečnou generaci“, která na rozdíl od svých rodičů a prarodičů neprožila válku, čekaly další radosti a zklamání…

Osoby a události líčené v této knize jsou smyšlené, a pokud připomenou někomu osoby a události, které znal, jedná se o podobnost čistě náhodnou.

I. TĚŽKÉ ZAČÁTKY

Skličujícím dojmem na ni zapůsobila už samotná vrátnice. Vstup jak do kobky a po stěnách řady polic s čísly píchaček. Tak tudy projde každé ráno ta tisícovka pracovníků zbrojovky? Sáhnou po své píchačce, zasunou ji do hodin, cvaknou klikou a pokračují do některé z těch smutných šedivých hal. Kolem téhle fabriky jezdila vlakem po čtyři roky a z náspu vídala ty nepřitažlivé dlouhé baráky, ale nikdy ji ani ve snu nenapadlo, že zrovna tady bude jednou přešlapovat na vrátnici a pokorně čekat, až jí přidělí pracovní stůl někde v zatuchlé kanceláři. Ale jakou práci by chtěla dělat? Co si představovala celé ty roky, kdy otevírala učebnice účetnictví, plánování, statistiky, hospodářských počtů? Nejspíš nic, proč myslet na budoucnost? Vždyť přítomnost byla tak zajímavá, tak vzrušující. Zamilovávala se a odmilovávala, fintila se a řešila s kamarádkami svoje i jejich holčičí problémy. Ale čas se nezastavil, najednou je po maturitě a ona tu teď stojí a čeká. No, někde začít musí, a kdyby jí to tu matka nezařídila, musela by zase dojíždět a toho si už užila až až. Hodiny čekání na nádražích při zpoždění vlaků, v zimě promrzlé vagony, v létě rozpálené přeplněné chodbičky, kde stávali namačkaní jak sardinky. Dojíždění zavrhla a už před maturitou se na místo poptávala ve všech místních podnicích. Všude jí řekli, do kanceláří neberou a v nejbližší době brát nebudou. Máma se ale vyzná. Došla za politrukem, zástupcem náčelníka zbrojovky, podplukovníkem Vozábem, a oslnila ho nejen dokonalým třídním původem a uvědomělostí celé své rodiny, ale vybalila na něj i veškeré výhody, které čekají jeho manželku, a tudíž i celou jejich rodinku, když pro její dceru Evu zajistí místo právě zde. Manžel je přece vedoucím největších potravin ve městě, soudruh to jistě zná, je to krám vedle parku a ona tam dělá zástupce vedoucího. S jeho paní se už poznaly, také k nim chodí nakupovat, ale od teďka může přijít i zadem, přes průjezd, a bude mít cokoliv a bez fronty. Dietní párky dostávají dvakrát týdně, před Vánoci kakao, čokoládu na vaření, buráky a pomeranče, první rané brambory, čočku… Její muž, Evin otec, je od čtyřicátého pátého, hned jak se vrátil z německého kriminálu, členem komunistické strany, teď zrovna ho zvolili i předsedou podnikového výboru ROH a také ve fotbalovém oddíle Jiskra má funkci. I Evičku tak vychovali, je uvědomělá, pracuje ve Svazu mládeže, miluje Sovětský svaz, a jen co dovrší osmnáct let, chce též vstoupit do strany. Místo pro Evu bylo, a okamžitě. Ani se nestačila po maturitě rozkoukat a do týdne jí vzkázali, aby nastoupila právě do té samé zbrojovky, která se ještě před měsícem jevila jako nedobytná pevnost.

Teď tady stojí a rozhlíží se. Stříbrný váleček na zelené uprášené zdi, plakát s kombajnem a nápisem „Ani zrno nazmar“ připomíná, že na venkově začínají žně. Ale proč je to tady? Vždyť tady opravují jen vojenská auta. Nade dveřmi do dvora nápadně rudé heslo: SE SOVĚTSKÝM SVAZEM NA VĚČNÉ ČASY A NIKDY JINAK. To je teď i můj ortel, den co den, možná na věčné časy a nikdy jinak, budu procházet touhle začouzenou špeluňkou a trpět. Muž, který pro ni konečně přišel, se představil jako hlavní účetní Ďoubal. Stáří asi pětatřicet, což se jí, ani ne osmnáctileté, jevilo jako věk téměř kmetský, nicméně vypadal sympaticky. Vedl ji továrním dvorem a náhle stáli před šedou jednoposchoďovou budovou s omšelou VII nad vchodem. Betonový chodník byl hustě pokryt černými fleky velikými jako dlaň, černé plody podobné ostružinám byly napadané i v trávníku po obou stranách cesty. Zvedla hlavu a podívala se do korun stromů. Hlavní účetní to zaznamenal a byl zřejmě rád, že může prolomit rozpačité mlčení. Vysvětlil, že to jsou přezrálé moruše, jsou nasládlé, mdlé, bez chuti. Ty stromy sem nasázeli někdy ve dvacátém, když fabrika vznikla, přežily první republiku, Hitlera a rostou tu dál a začátkem léta vždycky padají. Když před sedmičkou padají moruše, všichni se už těší na celozávodní dovolenou. Pamětníci říkají, až pokácejí moruše, zanikne i fabrika. Ale kdo by je kácel? Je z nich sice svinčík, ale aspoň je tady něco zeleného.

Tak moruše? Tohle že jsou plody moruše? Podle Ovidiových Proměn mají mít barvu rudou, barvu krve dvou milenců, kteří se pod moruší zapíchli, jejich krev vystříkla do koruny morušovníku a navždy obarvila jeho plody. Už otevírala pusu, aby ten plochý účetnický mozek poučila o dávné tragédii nešťastné lásky, ale stáli před vchodem do budovy. Obrovské zrcadlo za dveřmi ji příjemně překvapilo, měla ráda zrcadla, ráda se v nich zhlížela.

„Jaké tu máte zrcadlo, tak veliké,“ uniklo jí obdivně. Ďoubal poznamenal, že ho sem dali za Hitlera. Němečtí důstojníci, než přišli k veliteli, který sídlil v prvém poschodí, si před ním kontrolovali uniformu. Velitel byl pedant, co bylo německé, muselo být dokonalé. Došli ke dveřím s nápisem „Všeobecná účtárna“. Obdélníková místnost s vysokým oknem, ve středu čtyři pracovní stoly, pátý doplňoval sestavu s židlí zády ke dveřím. Skříně, kartotéky a u zdi stolek s psacím strojem. Pět úřednic po ní zvědavě až nepřátelsky přejíždělo očima. Ďoubal ji představil, dámy s kamennými výrazy neochotně vstávaly, podávaly jí ruku a huhlaly svoje jméno.

„Slečna ale nemá kde sedět,“ pronesla s jistou dávkou škodolibosti ta u okna. No jo, kam s ní? Jediná prázdná židle byla ta u stolku s psacím strojem. Ďoubal si ale věděl rady, vysadil psací stroj na kartotéku, slečna bude sedět zatím tady a za pár dní, až si začnou ostatní vybírat dovolené, se posadí ke stolu, který bude momentálně volný, a v říjnu, až Jana půjde na mateřskou, zaujme její místo natrvalo. Tak až v říjnu? Opravdová práce pro ni bude až v říjnu! Proč ale musela nastoupit už dnes? Mohla mít přece prázdniny, poslední prázdniny, jako je mají všechny holky z její třídy. Ach, ta máma! Naslibovala politrukovi hory doly a on, aby mohl pro svou mlsnou důstojnickou hubu čerpat proviantní výhody, nahnal ji sem už teď a ona tu bude trpět celé léto mezi ženskými, kterým je, už podle jejich prvních reakcí, hrozně nesympatická. Hlavní účetní se odpoklonkoval a vedoucí účtárny, paní Slámová, něco přes třicet, štíhlá, černovlasá, ji začala zpovídat. Co je na ekonomické škole učili? Z čeho maturovala? Jak ji bavilo účetnictví? Proč se rozhodla právě pro zbrojovku a proč nastoupila už teď, vždyť je to teprve týden, co skončil školní rok. Mohla si přece užít poslední prázdniny, takhle nemá ani nárok na dovolenou. Nemohla přiznat, že ji to také štve, nemohla přiznat, že je tady z protekce, že z ní matka udělala oddanou svazačku, milovnici Sovětského svazu a komunistické strany. Rozpačitě vysvětlovala, že se jí nechtělo dojíždět, poptávala se po nějakém zaměstnání, i její matka se poptávala, pak z kádrového vzkázali, ať hned nastoupí, tak poslechla, bála se, aby o místo nepřišla. Slámová vyzvala ostatní, aby slečně ukázaly, co dělají. Hana, ta od okna, která při jejím vstupu jedovatě upozornila, že tam pro ni není ani židle, otevřela skříň se šanony došlých faktur a ukázala deníky, kam faktury zapisuje, blondýna, kterou oslovovaly Věro, jí dala k nahlédnutí bankovní výpisy a důležitě vysvětlovala, jak se provádí předkontace a úhrady, Lidka, kterou tak trochu znala od vidění, vytáhla dřevěné šuple s řadami kartiček základních prostředků, u kterých vypočítává odpisy. Po celou dobu, co ji důležitě zasvěcovaly do svých každodenních povinností, se žádná z nich ani neusmála, ani nezalaškovala, byly komisní a odměřené. Nakonec zůstala Jana, ta vede deníky faktur vydaných, což teď budou dělat společně a pak za to bude zodpovědná Eva. Jana se nezapomněla pochlubit, že ona se sem po mateřské nevrátí, její muž je doktor, dostane byt v Hradci a ona se odstěhuje za ním.

Nebylo ani pět minut, aby někdo neotevřel dveře. Přicházeli z ostatních kanceláří, něco přinášeli, odnášeli, skoro všichni si mezi sebou tykali, tvářili se důležitě a bez rozdílu si Evu nestydatě prohlíželi. Z jejich pohledů cítila jak zvědavost, tak nepřátelství, ostatně už doma ji připravili na to, že tu nebude zrovna vítaná. V kancelářích prý sedí plno ženských, které nemají žádné vzdělání, dostaly se sem z protekce a teď se klepou o své židle, co kdyby přišel někdo, kdo má o nějakou tu třídu víc? A jako by jim četla myšlenky.

Tak to je ta nová, protekční parchant, dohodil ji sem sám politruk a to už samo o sobě znamená nebezpečí. Ale nejhorší je, že má maturitu, tu v účtárnách nemá nikdo, leda tak dvouletou obchodní, většina ani to ne, a teď si přijde takový namyšlený spratek, ještě ani osmnáct mu není a bude je ohrožovat? No, však se postarají, aby z ní udělali úplného blba, a to hodně brzo. Na její malý stoleček jí dali nějaké faktury a výpisy z banky, aby neseděla jen tak a něco si aspoň prohlížela, na nejasnosti se měla zeptat. Po chvíli se silně nudila, ptát se nebylo na co, několikrát odešla na WC, pak si šla koupit do kantýny svačinu. Kdykoliv se vracela a teď už bez klepání otevřela dveře, dámy zmlkly uprostřed věty. Nejspíš je překvapila, právě když ji pomlouvaly.

A náhle ucítila to něco zvláštního, jakési hnutí mysli, něco, co jí pomáhalo překonávat překážky. Nikdy se ničeho nezačala bát, nikdy nefňukala, nikdy nedopustila, aby ji někdo litoval, vždycky se v ní zrodil ten zvláštní pocit odvahy, bojovnosti a nadšení, který jí dal křídla, a ona se díky tomu dokázala přes všechno přenést. Později to začala nazývat gen mutant. Ten se ujímal vlády, když bylo nejhůř, když nevěděla kudy kam. Ve chvílích, kdy by to všichni ostatní vzdali, ona, díky mutantovi, nikoliv. Gen mutant zamával bičem nad ostatními ustrašenými a zmatenými geny a donutil je, aby se vzepřely nepřízni osudu.

Najednou ji začala ta situace bavit. Však já vám ukážu, vy jedovaté nány, já se jen tak nedám. Co na tom, že mě sem dostal politruk? Co na tom, že se bojíte o svá místa? Maturovala jsem s vyznamenáním, účetnictví mě bavilo, nejlepší z celé třídy jsem byla, za mne blbečka jen tak neuděláte. Pro tentokrát se ovšem mýlila.

Jana, kterou měla vystřídat, se přece jen snažila být k ní milejší. Konec konců jí Eva vadit nemusí, bude rodit a pak se odstěhuje. První pracovní den byla ona jediná, kdo Evě ukázal přívětivější tvář. Nabídla jí, když dostane chuť na jabka ječnišťata, aby si otevřela její žrací šuple, to je to druhé zleva, a vybrala si jabko, které ještě nezačalo hnít. Mají je na dvou stromech, spadlá dávají kravám, ty už to ani nechtějí. Sama je chroupala po celou pracovní dobu a jadérka odplivovala do odpadkového koše. Tam se většinou nestrefila a Hanka od okna nadávala, že to prská až na ni. Nabídka ječnišťat, která jejich krávy nežerou, byla první lidsky teplejší gesto, které Eva zaznamenala na svém prvém pracovišti. Po obědě do kanceláře vrazil hlavní účetní, a když viděl, že dámy popíjejí poobědovou kávičku, naoko se rozzlobil a vyčetl jim, že ho nepozvaly. Voda na vařiči ještě bublala, kafe mu Hanka slila, cigaretu si zapálil sám. S přivřenýma očima vypouštěl kouř, zamyšleně míchal kafe, když se najednou obrátil na Evu. Volali z kádrového, slečna by si tam měla zítra ráno dojít, dostane píchačku a musí podepsat mlčenlivost, to tady musí každý kvůli vojenskému tajemství. Nesmí se před nikým z venku mluvit o výrobě, o počtu zaměstnanců a tak. Ostatní se rozesmály. Jakápak mlčenlivost! To, že se tu opravují vejtřasky, přece ví celé město.

„Vojenské tajemství je holt tajemství, slečna to podepsat musí, všichni jsme to svého času museli podepsat,“ doplnila přísně Slámová.

A Hanka, která byla zatím nejjízlivější ze všech, ji z ničeho nic, možná přátelsky, ale spíš aby do ní mohla opět zarýt, upozornila, že na kádrovém se musí zdravit jen „čest práci“, žádné „dobrý den“, a oslovovat pouze „soudružko, soudruhu“. Vypustit tam z huby „paní“ nebo „pane“, to se rovná téměř sebevraždě. Pak se pro jistotu vrátila ke svému jedovatému tónu a dodala, že takové samozřejmosti, jako zdravení a oslovování mezi soudruhy, Evu přece nemusí nikdo učit, je přece uvědomělá funkcionářka Svazu mládeže, politrukova kámoška. Jestli to bylo míněno víc ironicky, nebo jako opravdu přátelská rada, o tom v té chvíli Eva neuvažovala, pro ni to byla perfektní nahrávka na smeč.

„Vašeho politruka ani neznám a funkcionářka? No, ve Svazu mládeže jsem byla, tam jsme museli být všichni, ředitel školy chtěl mít stoprocentní organizovanost. A jednou jsem měla i funkci. To mě ve třeťáku zvolili pokladní třídy. Vybírala jsem na známky, jednu korunu měsíčně od každého člena. Nevím, jak se to mohlo stát, ale na konci roku, když mi přišli z revizní komise udělat inventuru, chybělo 97,50. Takové manko nikdy předtím v žádné třídě nezaznamenali. Naštěstí táta z obchodu ví, jak snadno se přijde k maňasu, ty peníze mi tajně, aby máma nevěděla, dal. Ta by totiž vyváděla jak lítice. Jednou jsem ztratila šest korun, co mi dala na sešity, a ječela na mě celý večer. Další volební období mě už na tu funkci nenavrhli, poznali, že nemám talent. Ale na konci čtvrťáku, to jsem zapracovala za celou třídu. Měli jsme ve třídě takové dvě šprtky, byly členkami celoškolského svazáckého výboru, nikdo je neměl rád. Tam se rozhodlo, že budeme maturovat ve svazáckých košilích. Zuřili jsme, ale vypadalo to, že nebude úniku, protože i ředitel se tou myšlenkou nadchnul. Na sloh jsem byla vždycky dobrá, tak jsem napsala něco jako poníženou supliku, vysvětlila jsem, že by to bylo necitlivé vůči našim rodičům, kteří si po delší dobu utrhují od úst, aby nám pořídili slavnostní oděv pro tak významnou životní událost, jakou je zkouška dospělosti, a my bychom teď jejich úsilí zašlapali do prachu? Svazácký kroj milujeme, nesmírně si ho vážíme, a kdybychom byli jen tušili, že by bylo možné maturovat v modré košili, jistě bychom to uvítali, nicméně nyní nemůžeme zklamat naše rodiče. Kromě těch dvou se pod to podepsala celá třída. A také jsme zmákli několik normálních kantorů, aby se u řídi přimluvili, a slavili jsme úspěch, maturity ve svazáckém se nekonaly. Ten dopis mám schovaný na památku, jedno oko nad ním nezůstane suché.“ Všichni překvapeně poslouchali, dokonce i hlavní účetní zapomněl usrkávat kafe a oči z ní nespouštěl. Když skončila, bylo chvíli ticho, pak zase promluvila Hanka.

„Tak vidíte, a my mysleli, jaká jste uvědomělá. Ale kde se potom vzaly všechny ty řeči? Vypadá to, že je úplně normální, že jo?“ to už se obrátila na ostatní a v hlase měla údiv. Eva rozpačitě pokrčila rameny, nemohla přece přiznat, že matka z ní udělala komunistickou hvězdu jen proto, aby už nemusela dojíždět.

Ve 14.30 zazněla siréna a z vrátnice se valil proud tisícovky pracujících zbrojovky, se kterým se po sto metrech sléval mnohem mohutnější, dvoutisícihlavý proud tesláků a postupně se rozléval do několika stran. Řady stojanů na jízdní kola během několika minut připomínaly česna včelích úlů, na protější straně silnice zastavovaly další a další autobusy a v nich mizely houfy těch, kteří se už nemohli dočkat, až je na návsích okolních vesnic autobusy vyplivnou a oni půjdou dřít na své záhumenky, zahrady, do domácích dílniček a na stavby svých dvougeneračních vil. Řada z nich si beztak chodí do fabrik jen odpočinout a hlavní směna je čeká teprve doma na svém. Široká řeka, nepatrně ztenčená o kolaře a dojíždějící, se valila dál směrem k nedalekému nádraží, tam se oddělovaly další hloučky, ty nasávala nádražní budova, aby je druhou stranou vychrlila na peróny k dělnickým vlakům, které je přepraví do vsí podél trati. Pořád ještě dosti široký proud, který unášel i Evu, směřoval do centra města. Ženské většinou spěchaly, co kdyby v obchodech vyložili na pulty nějaké nedostatkové zboží, když budou první ve frontě, mají naději, že se na ně dostane. U papírnictví už stála fronta na toaleťák, u masny se také lidé srocovali a přes výlohu nahlíželi dovnitř. Vypadá to, že by mohli zavěsit na háky nějakou tu flaksu. Někdy dají něco do prodeje už začátkem týdne, nečekají s tím až na pátek a sobotu. A co takhle tyčka suchého salámu? Je před dovolenými, salám turisťák se může vzít i k vodě a na stanování, nezezelená hned jako měkouš. Před galanterií se řadil další zástup a ženské se hádaly, která přišla dřív. Dneska by měli dostat pletací příze. To bych také potřebovala, blesklo Evě hlavou, ale než bych přišla na řadu, beztak by už nic neměli. Matka tu má ale známou, občas jí něco nechá pod pultem, umluvím ji, dojde za ní a příze bude i bez fronty. Konečně stála před jejich domem. Chtěla nepozorovaně, za zády stojících zákazníků, proběhnout krámem, jak to dělala vždy, když potřebovala uniknout matčiným všetečným otázkám, navíc pronášeným na celý krám. Už se zdálo, že se pro prodavačky za pultem i pro těch několik zákazníků před ním stala neviditelnou, když ji přece jen zmerčila matka a přes hlavy zákazníků zahlaholila:

„Tak co, jaké to tam bylo?“ a všem kolem, na celý krám se chlubila, že jejich Evička byla dnes prvně v práci. Vzali ji do zbrojovky, do kanceláře, má po maturitě. Marie, která tu prodávala od školy a za ta léta byla něco jako člen rodiny, houkla, aby neutíkala, ona si to chce také poslechnout. Lidé u pultu se na ni otáčeli a ona cítila, jak rudne. Bože, tak takhle na mě pokřikovaly vždycky, když jsem šla domů ze školy, na celý krám, a ono to snad neskončí nikdy. Prosmekla se a přes dva schody to brala do kuchyně. Po chvíli vrazila do dveří matka:

„Tak co, co ti říkali? Dole v krámě je plno lidí, ale nechala jsem tam holky samotný, nemůžu to už vydržet. A s kterou sedíš v kanceláři? Ukázala jsi jim vysvědčení? Nemáš se za co stydět, máš přece vyznamenání.“ Oči jí svítily nedočkavostí.

„Ale mami, byla jsem tam první den. Jsem ve všeobecné účtárně, vedoucí je tam nějaká Slámová, povídaly jsme si jen o práci. Zatím se mi tam líbí.“ Lhala. To tak, svěřit se s něčím matce, zítra by si to cvrlikali vrabci na střeše. Jména ženských z kanceláře jí ale říci musela, jinak by pátrala sama a nadělala by tak ještě víc ostudy. Věděla, že matka zná ve městě skoro každého a zprávy, které jí teď podá, nebudou daleko od pravdy. Nemýlila se, matka spustila:

„Tu Slámovou moc neznám, ale říkají o ní, že je to taková nafrněná mrcha. Dítě si uhnala za svobodna a je prý samý chlap. Až z Prahy se za ní táhnou důstojníci a Lidku, tu, co je s ní v kanceláři, tu prý kazí. Ta vdaná je, dvě děti má, ten její je důstojník a inženýr, je v Plzni na posádce a čeká na byt. Lidka pak půjde za ním. A ta Věrka? Co ta je zač? Tu snad, holka, ani neznám.“ Zamyslela se a najednou radostně vykřikla:

„Ale znám, znám, bodejť bych neznala. To je Holečkovic holka. Bydlí dole u Labe. Její matka k nám přece také chodí na koupi a starý je muzikant. V mládí to byl velký kurevník, ta se kvůli němu nabrečela. Ta jejich holka se od osmnácti tahala s tím Slovákem, co dělal v Tesle. Nakonec se vzali, byla v tom, ale Holečkovi moc rádi nebyli. Stará mi jednou v krámě říkala, že ani neznají jeho rodinu. Teď už se s tím smířili.“ Chvíli zmlkla, ale ne na dlouho. Nadechla se a pokračovala:

„A ta Hanka… která by to byla? Že by to byla ta Bělková z obce? Je asi o čtyři roky starší než ty, prý má nějakýho rozvedenýho chlapa, ona je ale nerozvedla, on už rozvedený byl. No, děti s tou první nemá… Jeho rodiče jsou v JZD, koupili mu po dobírce auto, nejspíš proto se ho ta holka Bělková chytla, aby ji vyvážel… A ty jdeš místo té Jany? Tu neznám, ta nebude zdejší, ale já se na ni přeptám, to já se dozvím, co je zač.“

„Ježíšikriste, mami, nikde se neptej, já už to vím, řekla mi to sama. Je v jiném stavu, v říjnu bude rodit a pak odtud odejde do Hradce. Její muž je tam doktor v nemocnici, budou tam bydlet. A abys věděla, je moc fajn, dala mi i letní jabka z jejich zahrady.“ To s matkou udělalo divy.

„Tak ty jdeš na místo po paní doktorové? A dává ti i jabka! To až řeknu holkám v krámě, ty budou koukat.“

„Mami, nech mě v klidu najíst, mám hlad.“

„Já jen abys věděla, do čeho jsi přišla. To víš, budou ti závidět. Jsi študovaná, chytrá, hezká a taky by tě mohly zkazit, hlavně ta Slámová, dej si na ně pozor.“

Dojídala, když se přiřítil bratr Pepík. Byl o rok mladší, do zbrojovky ho vzali před dvěma měsíci, hned jak složil závěrečné zkoušky v zámečnickém učilišti. Do dělnického brali hned každého, za něj nemusela máma orodovat, slibovat proviant a členství ve straně.

„Tak co, ty kancelářská kryso? Tak jakou?“ s převahou vůdčí role dělnické třídy zavtipkoval.

„To víš, kancelář není zámečárna, tam neberou každého troubu, který veme za kliku.“ Musela mu dát najevo, že její čtyři roky školy a maturita jsou víc než jeho tříletý učební obor ukončený jen závěrečnou zkouškou.

„No, kdybychom na vás my, dělníci, nedělali, kde byste byli? My vytváříme hodnoty, vy se v kanceláři jen válíte.“ Za ty necelé dva měsíce, co byl součástí dělnické třídy, se mu už podařilo nasát od starších na dílně opovržení k bílým límečkům.

„Ty dělnická třído! Vás je všude jako hnoje, dláždit by s vámi mohli, ale bez nás, vzdělanců, byste neměli z čeho dělat, bez nás byste nedostali mzdy, bez nás…“ Na nic dalšího si už nevzpomněla, urazila se a opustila kuchyň.

Když za sebou zavřela dveře svého pokojíčku, vydechla si. Konečně sama. Dala se do psaní dopisu. Na tuhle chvíli se těšila celý den. Při psaní se jí vždy zdálo, že si je se svou láskou nějak blíž, jako by mezi nimi nebylo těch sto padesát kilometrů, jako by její milovaný seděl vedle ní, drželi se za ruce a povídali si. Dnes byla plna dojmů, a komu jinému je svěřit než jemu?

„Můj nejdražší, nejmilovanější Vlastuško, tak už mám za sebou první den v práci. Jak jsem se těšila, až nebudu muset do školy, a po dnešku, kdy jsem byla mezi těmi protivnými ženskými, bych dala nevím co za to, abych mohla zpátky k holkám do naší třídy. Práce v kanceláři není žádná sláva, spíš celodenní nuda, ale mám Tebe, na Tebe jsem tam myslela celý den a díky tomu jsem to přežila. Těším se, až zase budeme spolu, doufám, že dostaneš propustku na sobotu a neděli. Když ne, musíš zdrhnout jako obvykle, nevydržela bych tu bez Tebe…“ Když byli spolu, říkala mu Vlasto, jako všichni, ale když byli daleko od sebe, oslovovala ho v duchu Vlastuško a totéž mu psala v dopise. Seděla u otevřeného okna, chvílemi se zahleděla do parku, zeleň stromů ji povznášela, ptáci zpívali, někde v dálce houkala lokomotiva a nad tím vším vysoké nebe. Myšlenky jí letěly hlavou, ruka jí na růžovém dopisním papíře jen kmitala, svěřovala mu všechno, i ty nejtajnější pocity. Psala dlouho, hustě popsala dva dopisní papíry, pak se namalovala novou rtěnkou, dopis olíbala za všech stran a letěla na poštu.

Vracela se přes náměstí, když vedle ní prudce zabrzdil svou vyšperkovanou závodku Petr. Metalizovaný rám kola, berany omotané bužírkou, bílé tričko, bílá čelenka, šortky a pouzdro s tenisovou raketou. Zase jak ze žurnálu, napadlo ji. Inu, maminčin „Pečiček Bezdíček“, jak ho s holkama posměšně titulovaly. Péťa o ni usiloval už od tanečních, jeho matka si chodila povídat do krámu s její matkou a ta pak před ní neustále nadhazovala, jaký je to hodný a vychovaný hoch, a to byl asi důvod, proč ho Eva bytostně nesnášela.

„Tak co? Po konstrukci jde jedna řeč, že k nám dneska nastoupila nejhezčí holka, jakou kdy fabrika viděla. Chlapi přišli s tím, že se konečně bude na sedmičce na co dívat. Teď jsou tam jen samá vometená košťata, vdané paničky a tak. Ty tam budeš zářit.“ To je ale blb, pomyslela si, ale přece jen jí to polichotilo. Odpověděla, že někam nastoupit musela, ve všeobecné bude od října volné místo, tak se zapracovává.

„Já jsem tam nastoupil už vloni, taky hned po maturitě. Letos na podzim bych měl jít na vojnu, ale vypadá to na odklad. Měl jsem štěstí, udělal se mi nějaký ekzém. Nic moc, ale matka uplatila doktora ve špitále a napsali mi takový nález, že je to málem na modrou knížku. To si dělám legraci, to víš, že na mě nezapomenou, na vojnu budu muset, ale když to bude za rok, za dva, tím líp, třeba do té doby armádu zruší,“ a sám se zasmál, jak úžasný vtip se mu povedl. Nabídl jí, když bude něco potřebovat, ať zavolá 167, to mu zvoní rovnou na stole, šlápl do pedálů a jel se celý v bílém předvádět na tenisové hřiště.

V pokojíčku se vrhla na skříň, musí si něco připravit na zítřek, nepůjde v tom, co měla dnes, jen ať ty nány vidí, že má spoustu i jiných krásných věcí. Fintění patřilo k jejím oblíbeným činnostem, vyzkoušela si všechno, co ve skříni měla, zhlížela se v zrcadle a vzpomínala, v čem se kdy nejvíc líbila Vlastovi.

Vlasta, její láska! Není to její první známost, i před ním měla několik kluků, zamilovávala se poměrně snadno a snadno se i odmilovávala, ale Vlasta je zatím tou největší, jakou kdy měla. Na konci prázdnin to bude rok, co se poznali. Tehdy, nic netušíc, šla na volejbalový trénink, kam ji svého času přivedla nejlepší kamarádka Iva. Záhy ovšem všichni, kteří měli s místním volejbalem co do činění, zjistili, že z ní nikdy volejbalová hvězda nebude. K balónu měla vztah spíš nepřátelský, když na ni letěla smeč nebo ostrý servis, skrčila se, vybrat to neuměla. Na hřišti byla nejmladší, ale také největší poleno. Holky ji tam trpěly, někdo holt musí být nejhorší, a při tréninku ji stavěly na jednu nebo druhou stranu, více méně do počtu, když se některá ze stran jevila příliš silná a zápas by byl nevyrovnaný. Její úzká ruka s dlouhými, až neskutečně štíhlými prstíky nebyla stvořena pro tvrdý volejbalový míč. Tentokrát se tam šla předvádět v nové švédské košili z příčných zeleno-bílých pruhů a v nažehlených kalhotách „Capri“, posledním výkřiku módy. Holky už hrály a na lavičkách u hřiště sedělo asi patnáct úplně cizích kluků. Urostlí, opálení, ostříhaní na ježka, od červenohnědé antuky se odrážely jejich bílé dresy s nápisem DUKLA a nejhezčí na nich byly bílé kraťoučké trenýrky, které se v přední partii lehce zvedaly, aby nikdo ani na chvíli nezapochyboval… Prošla kolem, kluci přestali sledovat zápas a všechny páry očí se obrátily na ni. Posadila se na okraj lavičky a začala lehce pózovat, vědoma si dojmu, který udělala. Tolik pěkných kluků, to tady ještě nebylo. Kde se tu jen vzali? Najednou ji Věrka, kapitánka, zpozorovala a povolala ji na hřiště. Co mi to udělala? Vždyť ví, jaké jsem střevo. Nikdy mě neměla ráda a teď mě chce nadobro ztrapnit. Chvíli na hřišti poskakovala, pak na ni šel balón ze smeče. Pokusila se ho vybrat, ale ozvala se dutá rána a ona ucítila hroznou bolest, asi si vyrazila palec. Chytla si zraněnou ruku a usedla na lavičku. V ten moment u ní stál ten nejhezčí kluk ze všech, vysoký, blonďatý, do bronzova opálený, vzal ji za bolavou ruku a s měkkým moravským akcentem ji poučil, že když se tohle stane, a jemu se to už také stalo, a mnohokrát, musí se palec povytáhnout a kloub se vrátí na své místo. S palcem jí manipuloval, nejdřív to bolelo víc, pak bolest ustupovala. Ještě jí doporučil, aby si příště palec zafixovala pružným obinadlem.

Trénink děvčat skončil, na hřiště nastoupili hráči DUKLY, na lavičky si posedaly holky a žasly. To nejsou amatéři jako my, to je snad první liga, hotová reprezentace, usoudily po prvních balónech a jejich obdiv k těm opáleným klukům gradoval. A co víc, ten blonďák, který jí napravoval palec, byl bezkonkurenčně nejlepší. Jeho výskoky nad síť, jeho smeče, jeho podání, to duněla zem. Kdyby takový balón šel na mě, tak jsem mrtvá, pomyslela si. Spoluhráči na něj volali Vlasto, ach, jak krásné jméno, a poprvé v životě jí začalo vadit, že je na hřišti tak nemožná. Holky si šeptaly, ti kluci jsou reprezentanty nějakého vojenského útvaru, soustředili je sem, aby se sehráli pro podzimní armádní hry. Budou tady trénovat, možná si s nimi někdy i zahrají, ale vypadá to, že my na ně nemáme ani náhodou, usoudily i ty nejlepší, natož já, chudinka bez talentu, pomyslela si Eva.

Než začaly podzimní plískanice, chodili s nimi kluci trénovat na hřiště, později do tělocvičny, radili Věrce, byli to zkušení hráči, závodně hráli volejbal už před vojnou. S holkama se spřátelili, ty velmi brzy poznaly, že jejich noví přátelé jsou inteligentní, slušní a zábavní.

Po městě šla ale jedna řeč, v dřevěných barácích u zbrojovky ubytovali vojáky z technických praporů. Jsou to prý samí kriminálníci, tady budou stavět novou jídelnu a výrobní haly. Volejbalisti jsou jedni z nich, možná trochu lepší než ostatní, ale pár let kriminálu má za sebou každý. Tomu žádná z holek, co se s nimi během těch několika tréninků sblížily, nevěřila a nejméně Eva, kterou Vlasta přímo okouzlil. Už si říkali křestními jmény a holky se dozvídaly, odkud který je, co vystudoval a čím byl v civilu. Vlasta pocházel z Moravy, vystudoval dopravní průmyslovku v České Třebové, před vojnou dělal výpravčího. Jirka, jeho nejlepší kamarád, byl Pražák, konstruktér z Avie, Tony, Slovák, byl v civilu lesní technik, Franta z Opavska agronom, ale chystal se po vojně na vysokou zemědělskou a podobné to bylo i s Ondřejem, Bedřichem a ostatními. Jak by mohli být v kriminálech? vrtalo Evě hlavou. Kdy by tam byli? Vždyť jim je maximálně dvacet dva, dvacet tři let. Mají ale černé výložky bez zlata a stříbra a Vlasta má navíc všechny knoflíky přidělané dráty. To tak trochu kriminálem zavání. Co provedli? To, že nesmí dostat do ruky zbraň, jako ti od bojových útvarů, přece musí mít nějaký důvod. Teď trénují na armádní hry, ale až bude po hrách, odevzdají dresy s nápisem DUKLA, vezmou krumpáče a lopaty, zbraně, ke kterým narukovali, a půjdou budovat vojenské objekty. A nebyly by to ani zvědavé ženské, aby takticky nešťouraly a nakonec nevyšťouraly, co je zajímalo. Hlavně ty starší, ty, co měly talent pavlačových drben a uměly se šikovně zeptat, záhy odhalily, proč jejich noví přátelé nemohou sloužit rodné zemi se zbraní v ruce.

Obávaný smečař Vlasta má otce zavřeného za protistátní činnost. Pochází ze Slovácka, tam proběhly počátkem padesátých let politické procesy, ve kterých padaly i tresty smrti a doživotí. Jeho otec se k tomu nějak připletl, prý vůbec nic neudělal, no, to ale říká každý, a tak nedostal trest smrti ani doživotí, ale jen osm let. Druhý smečař, Pražák Jirka, měl otce zaměstnaného v Pragovce. Vedl tam nebezpečné řeči proti straně a vládě, někdo ho udal, vyhodili ho z práce a syn musel k technickým praporům. Poslední z trojlístku tvrdých smečařů Tony je z nábožensky založené rodiny, obě jeho sestry vstoupily do kláštera, tak jak by mohl skončit on? Nahrávač Franta je syn kulaka, jehož rodinu vystěhovali z rodného statku. Měl štěstí, nechali ho dodělat zemědělskou školu, ale vojnu se zbraní? No to ne! Ondřej, před jehož podáním se vždy všichni skrčili, má otce na Západě. Dostal se přes kopečky už někdy ve dvaapadesátém, jeho žena s oběma syny měla přijít za ním, chytili je na čáře, matku odsoudili, kluci vyrůstali u babičky. Bedřich je synem majitele zbytkového velkostatku kdesi na Sázavsku. Otce zavřeli, umřel v Jáchymově, tři děti vychovávala matka.

Ale není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu. Na ubikacích byli i skuteční kriminálníci. Podivné existence, chlapi, kteří za sebou měli krádeže, rvačky, pokusy o loupežná přepadení, pologramotní cikáni, východňári, kteří sotva rozuměli česky a pro špatné slovo nebo pohled byli schopni vytáhnout nůž, ale také kněží, které zavřeli hned po vysvěcení a z kriminálů je pustili před dovršením šestatřicátého roku, asi schválně, aby podle našich zákonů nepřišli o slasti dvouleté vojenské služby, zrovna tak ti, co nelegálně opustili republiku, strávili rok dva v cizinecké legii, vrátili se, dostali patřičný flastr a po odpykání trestu slouží lidu s krumpáčem a lopatou, také vysokoškoláci, ti ve čtyřicátém osmém pochodovali Prahou na protest proti Gottwaldovi, odseděli si mnohaleté tresty a pak narukovali. Ti všichni jsou v uniformách lidově demokratické armády s černými výložkami na ramenou a na ubikacích vyprávějí kolegům ve zbrani, klukům volejbalistům, své příběhy a prohlubují jejich lásku k lidově demokratickému zřízení, straně a vládě. I to je škola života.

A osud tomu chtěl, aby se toho podzimu na startovní čáře disciplíny zvané život seřadily páry z tak rozdílných týmů. Urostlí, opálení sportovci, mladí mužové ve věku do třiadvaceti let, kteří si s sebou už nesou bolestné společenské handicapy z let minulých, a tým děvčat, věk sedmnáct až devatenáct, povětšinou dcer z komunistických rodin, režimu víc než oddaných.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

I. TĚŽKÉ ZAČÁTKY