Vlastimil Vondruška

ZLOČIN NA BEZDĚZU

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2015

© Alena Vondrušková, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6482-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Oldřich z Chlumu hnal koně, co mu síly stačily. Vracel se z Prahy na Bezděz, ale tentokrát nepospíchal proto, že by se v severních Čechách dělo něco, co by vyžadovalo jeho bezprostřední zásah, ale vezl znepokojivé zprávy. Velice znepokojivé, i když je český král Přemysl II. Otakar bral na lehkou váhu. On však nikoli, neboť na rozdíl od svého panovníka nebyl lehkomyslný a s věkem přicházelo poznání, že svět pozemský nepřeje úspěšným. A Oldřichův pán úspěšný byl, vždyť jeho země sahaly až k Jaderskému moři. A to znamenalo mít spoustu nepřátel.

Český král byl nejmocnějším vládcem v zemích za Alpami. Navzdory tomu se mu v loňském roce nepodařilo na říšském sněmu získat pro sebe korunu římského krále. Mávl však nad tím rukou, nebo se tak alespoň tvářil. Nového římského krále Rudolfa Habsburského odmítl respektovat, ale papež ho uznal okamžitě. I jemu se hodilo oslabit českého krále.

Rádci českého krále nabádali, zvláště ti z řad církve, aby s novým římským králem začal jednat. Přemysl II. Otakar však nedokázal potlačit uraženou ješitnost, a místo aby ho uznal jako hlavu křesťanských panovníků, poslal mu žebráckou mošnu.

To bylo před rokem. Jenže Rudolf Habsburský dokázal zúročit své letité politické zkušenosti a lstivost, a proto dnes bylo všechno jinak. Na říšském sněmu v Norimberku obžaloval českého krále z protiprávního držení Korutan, Štýrska, Rakous i Chebska a současně ho nařkl z neposlušnosti, neboť mu dosud nesložil povinný hold a nepřevzal české země v léno. Pohrozil Přemyslovi říšským achtem, pokud tak neprodleně neučiní, ale bylo jasné, že český král nic tak potupného nevykoná. Byl přece mnohem mocnější než římský král. Tak se to na českém královském dvoře říkalo.

Oldřich z Chlumu však věděl své, neboť uměl počítat. Přehnané sebevědomí považoval v politice za cestu k porážce. Právě to v něm vyvolávalo pocity obav. Jako rytíř se až dosud dokázal vypořádat se vším, co hrozilo jemu a jeho rodině. Jenže teď byl bezmocný, protože tohle byla vysoká politická hra, která mohla v důsledku ohrozit i jeho. Nebylo toho mnoho, co mohl udělat, ale říkal si, že lepší je vykonat alespoň něco než jen odevzdaně čekat.

V poslední době se mezi českou šlechtou staly módními krajské sněmy. Urozené rody se scházely a spory řešily místo zbraněmi dohodou. Uzavíraly se majetkové záležitosti a také se zasnubovaly dospívající děti. Vždycky u toho byla spousta zábavy. Český král podobné srazy neviděl rád, ale nemohl jim zabránit. Proto si alespoň vymínil, že se jich bude účastnit některý z jeho věrných dvořanů, aby tam hájil královské zájmy.

Oldřich z Chlumu se rozhodl, že podobný sněm uspořádá i v severních Čechách, a velice ho mrzelo, když Přemysl II. Otakar nařídil, aby na průběh dohlížel jeho zeť Bavor ze Strakonic. Oldřich z Chlumu samozřejmě předpokládal, že panovníkovým zástupcem bude on, jenže král to odmítl. Prohlásil, že královský prokurátor je za všechna ta léta příliš spjatý s tamní šlechtou, zvláště s Vartemberky, a proto tam raději pošle příslušníka své rodiny. Oldřich z Chlumu to považoval za vyjádření nedůvěry, ale nepřekvapilo ho to, spíše mrzelo.

Přemysl II. Otakar byl vždycky náladový, ale k stáru jako by se jeho špatné vlastnosti ještě prohloubily. Mnohokrát se zachoval nevděčně k rytířům, kteří mu kdysi pomohli k obrovskému vzestupu. I jejich důvěrný vztah ochladl a poslední velký případ, který jeho jménem Oldřich z Chlumu vyšetřoval, byl starý už skoro dva roky.

I když si to dlouho nechtěl připustit, došlo Oldřichovi z Chlumu, že musí začít přemýšlet o tom, co bude v příštích letech. Za nějaký čas mu bude padesát let a to je věk, kdy mnozí rytíři odcházejí na odpočinek, pokud se toho vůbec dožijí. Oldřich z Chlumu na svůj věk nevypadal. Měl sice drobné vrásky kolem očí, ale byl stále svalnatý, silný, a především zkušený. V bitvě rozhodovala obratnost a v nedávných bojích v Horních Uhrách znovu potvrdil, že s mečem v ruce dokáže pořádně zatopit i mladíkům.

Jenže nebyl na světě sám. O něj samotného mu nešlo, ale o rodinu. Synovi bylo třináct a dceři osm. Musel myslet na to, aby malý Oldřich zdědil odpovídající majetek a dcera Ludmila dostala přiměřené věno. Mrzutě si povzdechl. Jeho příjmy v posledních letech klesly, protože severní Čechy zajímaly panovníka mnohem méně než dříve.

Úžeji se zahalil do pláště s erbem českého krále. Byl sychravý začátek zimy, a protože svatý Martin podle úsloví předků přijel jako každoročně na bílém koni, krajina ležela pod sněhem. Mrzlo a kaluže na cestě byly pokryté slabou vrstvou ledu, který pod kopyty koně s křupáním praskal. Od Vltavy mu do tváří občas udeřil poryv studeného větru. Holé stromy byly posmutnělé a chmurné stejně jako jeho myšlenky.

S manželkou Ludmilou z Vartemberka a svými pomocníky panošem Otou a velitelem Divišem se po návratu na Bezděz usadil k poradě ve své komnatě. Ta se nacházela za velkým sálem v patře purkrabského paláce. V rohu u okna stál velký krb s kuželovitým dýmníkem a jizba byla vyhřátá mnohem lépe než sousední sál, v němž se konala veřejná jednání soudu a také hostiny. Venku hustě sněžilo a ledové větry od hor se lámaly o kamenné zdi hradu, který se pyšně tyčil na zalesněné homoli nad krajem. Na hradbách i věži byly ledové zmrazky a cesta od paláce k bráně byla zmrzlá a klouzala. Kuchmistr se na ní ráno ošklivě potloukl a kaplan ho musel ošetřit.

„Co si od sněmu slibuješ?“ vyptávala se Ludmila z Vartemberka. Na sobě měla tmavé brokátové šaty a své krásné zlaté vlasy si tentokrát nezavinula do loktuše, ale spletla do vysokého vrkoče, který krášlila šňůra perel. Ztratila už dávno dívčí křehkost, nyní ji zdobily všechny přednosti zralého ženství. Byla krásná a ona to dobře věděla. Na Bezdězu měla své pevné postavení a dávno pryč byly časy, kdy se musela dožadovat účasti na rozhodování svého manžela. Jako každá cílevědomá žena si nakonec dokázala prosadit svou.

„Teď je především třeba zdůraznit, že všichni stojíme za naším panovníkem,“ vysvětloval svůj záměr Oldřich z Chlumu. „Ne jako Vítkovci, kteří se proti němu bouří. Kromě toho je třeba uspořádat řadu rodinných záležitostí. Proč bych měl objíždět hrady po celém kraji a tam se s urozenými rodinami dohadovat o každou svatbu nebo dědictví? Můžeme to vyřešit rychleji na jednom místě. Jinde to tak už dělají.“

„Jinde,“ opakovala nedůvěřivě. Byla konzervativní a neměla ráda novoty. Když se jí něco nelíbilo, obrátila se jako obvykle na panoše Otu, který se občas postavil na její stranu. U něj nacházela podporu nejčastěji, ale v poslední době i u Diviše. Zásluhu na tom měla jeho manželka Marta. Před několika lety jí Ludmila svěřila do správy svou domácnost včetně kuchyně a oděvů, a neprohloupila. Marta za to nutila Diviše, aby podporoval svou paní.

„Já dva sněmy jinde náhodou zažil,“ odpověděl uvážlivě panoš Ota. Tvářil se vážně, oči mu však radostně jiskřily, což znamenalo, že navzdory svému výrazu vážně hovořit nebude. „Nevěřila byste, urozená paní Ludmilo, jaká to byla zábava. Tolik rvaček jsem už dlouho nezažil. Pár pěkných soubojů. A těch holek, co se tam svedlo! Já myslím, že nezaškodí přinést čerstvý vítr i sem do kraje.“

„Jistě,“ potvrdil stejně vážně Diviš. „Rytíři zlenivěli. A ženské sedí jenom v kuchyni a tloustnou.“ I když to neřekl nahlas, mluvil o své Martě.

„Já se z vás zblázním,“ rozzlobila se Ludmila z Vartemberka. Navzdory létům stráveným po boku Oldřicha z Chlumu neztratila některé předsudky, v nichž ji vychovali v klášteře v Burgundsku. „Co je dobrého na tom, aby se urození lidé sešli a hřešili jako v Sodomě a Gomoře?“

„Tam se hřešilo mnohem více, má drahá,“ upozornil mírně její muž. „A konaly se tam úplně jiné hříchy. Takové, které jsou proti křesťanské přirozenosti. A které urážely Boha.“

„Takže svádět ženské je podle tebe křesťanská přirozenost?“ vyjela na něj. Kromě zbožnosti neztratila nikdy ani svou žárlivost. To byla také jediná nectnost, kterou jí mohl Oldřich vytýkat. Občas si z ní proto tropil žerty, a i když věděla, že to nemyslí zle, vždycky ji to popudilo.

„Ne vždy to nutně musí vést k porušování desatera,“ ujal se znovu slova panoš Ota. Nemínil ji přesvědčovat, spíše chtěl pomoci svému pánovi. „Pokud by byly ženy sváděny ženatými muži, pak to jistě hřích bude. Jenže já hovořil o těch svobodných. Jako jsem třeba já. Je přece křesťanské, aby svobodný muž hledal ženu, s kterou chce spojit svůj život. Na to jsou sněmy ideální. Stejně jako turnaje.“

„Možná. Ale nemůže hledat dvacet let jako ty,“ pokárala ho mrzutě, protože pochopila, že jsou všichni tři proti ní.

„To je těžké, pokud nenajdete tu pravou,“ povzdechl si panoš Ota a tentokrát to znělo upřímně.

„A pak, co je špatného na tom, pokud si pár rytířů rozbije v dobrém palice? Pobijí se, ošetří a usmíří. To přece patří k našemu řemeslu,“ podivil se Diviš. I jemu hrál na rtech lehký úsměv, který se ovšem ztrácel vedle hrozivé jizvy na jeho tváři.

„Hlavy by měli rozbít vám třem,“ čílila se.

„Co máš proti sněmu?“ divil se, tentokrát s opravdovým zájmem v hlase, Oldřich z Chlumu. Nemínil ustoupit, ale věděl, že jeho žena má občas chytré postřehy, a vždycky si je rád poslechl.

„Mně by rozhodně vadilo, kdybych naše rodinné záležitosti projednávala před cizími lidmi,“ začala Ludmila z Vartemberka vysvětlovat důvod své nechuti. „A mým příbuzným určitě rovněž. Proč bychom měli záležitosti Markvarticů projednávat před očima Ronovců, Hrabišiců, Donínů či jiných urozených rodů?“

„Na tom něco je,“ připustil váhavě Oldřich z Chlumu.

„Sněmy ovšem nemusí být jen krajské,“ napadlo panoše Otu. „Vítkovci se už celá léta scházejí jen v úzkém rodovém kruhu. Včetně vzdálených příbuzných a přátel. Co kdybychom to pro začátek zkusili stejně, má paní? Markvartových potomků žije přece v severních Čechách spousta. Počítejte se mnou – Vartemberkové, páni z Lemberka a Zvířetic, jejich příbuzní a pár dalších rytířů.“

Ještě chvíli se dohadovali, ale nakonec všichni souhlasili, že to může být dobrý začátek.

Hned jak Oldřich z Chlumu osaměl se svou manželkou, svěřil se jí: „Mám ještě jeden důvod, proč to dělám. Bude to příležitost, abych tvého bratra Marka upomněl, že nám stále dluží tvé dědictví.“

To byl bolavý bod jejich vztahu. Ludmila z Vartemberka sice dostala slušné věno, ale měla ještě nárok na díl z dědictví po otci Markvartovi. Dokud byla mladší a s bratrem dobře vycházela, dohodli se, že zatím počká a on jí ho vyplatí později. Oldřich z Chlumu s tím tehdy souhlasil. Marek z Vartemberka měl v té době prázdnou truhlici, protože vedl válku s pány z Dubé. Jeho statky byly vydrancované a musel platit dluhy po otci. Jenže čas plynul a splacení se neustále odkládalo.

Před několika lety se Marek oženil s dcerou pána z Lichtenburka. Dobromila byla dívka pěkná, ale sobecká. A nepřející. Přinesla velké věno, a proto si osobovala právo rozhodovat o majetku svého manžela. Když na nároky Ludmily z Vartemberka přišla řeč, udělala svému manželovi hysterickou scénu a on jí vždycky ustoupil. Od té doby ochladly vztahy mezi sourozenci. Ludmila však nebyla z těch žen, které by bratra kvůli hromadě stříbra zatratily. Vídala ho stále ráda, ale pokud možno samotného, bez manželky. Jistý osten nedůvěry však mezi nimi zůstal.

„To není dobrý nápad,“ odmítla to ihned. „Jednak ty peníze zatím nepotřebujeme, a kromě toho, pokazí se tím celé setkání. Proč se hádat?“

„Upřímně, tvůj bratr opravdu není schopen nám ty peníze dát?“

„Co tě to najednou posedlo? Řekli jsme si, že to zatím necháme být.“

„Jistě, řekli jsme si to. Jenže to bylo před třemi lety, má drahá.“

„I já tě znám, můj drahý,“ opáčila stejným způsobem. Neměla ráda, když ji při hádce Oldřich oslovoval jakou svou drahou. „Tys nikdy lakotný nebyl. O co jde doopravdy?“

„Nějaké peníze jsme si za ta léta našetřili, ale není to nijak ohromující částka. Přitom musíme myslet na budoucnost. Přemýšlela jsi, kam bychom šli, pokud by mne náš král zbavil úřadu správce severních Čech?“

„To chce udělat?“ vykřikla vyděšeně. Zvykla si být hradní paní a to postavení jí vyhovovalo. Nikdy ani náznakem neuvažovala, že by to mohlo být jinak. Jenže tahle jediná věta jako by jí vzala veškerou životní jistotu. Byla polekaná a v očích ucítila pálení slz.

„Neboj se, nechce,“ uklidňoval ji. Nechtěl přenášet své starosti na její hlavu, jenže pokud šlo o Marka z Vartemberka, jinak to udělat nemohl. S láskyplnou něhou vysvětloval: „Musíme přece myslet na budoucnost. Můžeme tu na Bezdězu být ještě deset nebo dvacet let, ale třeba taky jen rok. Je rozumné mít svůj dvorec, nemyslíš? A na to potřebujeme peníze.“

Chvíli uvažovala a pak souhlasila. Z jejího výrazu bylo zřejmé, že manželovy starosti jsou teď i její věcí. Byla vždycky cílevědomá, a když se pro něco rozhodla, nemínila ustoupit. Přimět svého bratra, aby konečně vyrovnal dědické závazky, přijala za své. A když o tom tak v rychlosti přemýšlela, došlo jí, že sněm všech Markvarticů je pro to vlastně dobrou příležitostí. Měla chytrého manžela, uvědomila si spokojeně. Vstala z křesla, sklonila se k němu a políbila ho.

Panoš Ota a Diviš vyšli z purkrabského paláce a po dřevěném můstku přes úzkou skalní rozsedlinu mířili na cestu od věže k dolní bráně. Nádvoří bylo bílé a sníh stále padal. Museli jít opatrně, protože pod čerstvým sněhem byla zmrzlá skála. Nádvoří se tu strmě svažovalo ke kapli.

„Proč jsi sněm tak hájil?“ zeptal se zvědavě Diviš. „Jakou ženskou chceš zase svést?“

„Hájil jsi ho taky. Komu chceš rozbít hlavu?“ opáčil pobaveně panoš Ota.

Jeho druh se nepatrně zachmuřil, neměl rád, když mu někdo na otázku odpovídal otázkou, jenže věděl, že z Oty stejně víc nedostane. Proto si povzdechl a poctivě přiznal: „Kamaráde, to bejvávalo. Mám už svůj věk!“

„I já mám svůj věk,“ připustil panoš Ota. Bylo to tvrzení trochu licoměrné, protože byl mladší než Diviš, mezi nimi byl rozdíl téměř deset let. Navíc Ota vypadal mladší, než ve skutečnosti byl. Byl to stále krásný muž a pečlivě o sebe dbal.

Pokud na to u tabule přišla řeč, vysvětloval svůj mladický vzhled tím, že se dosud neoženil. Hájil takový názor, že svobodní vypadají lépe než ženatí mužové. Pokud u toho byla Ludmila z Vartemberka, nevinně dodával, že u žen je to obráceně. V jejich případě kvetou ty vdané. Protože vzápětí začal protestovat jeho pán, on že ženatý je, a přesto nevypadá špatně, v žertu ještě dodával: „Ale jak známo, vůbec nejlépe vypadají královští úředníci!“ Odmítal ovšem upřesnit důvod.

„Milý Oto, ty máš něco za lubem. Obelhávat starého přítele je hřích a Bůh tě potrestá,“ vrčel Diviš. V tu chvíli uklouzl, a kdyby ho panoš Ota nezachytil, asi by upadl. Oba se na sebe podívali a bláznivě se rozesmáli.

„Nejsme ještě staří, pokud se umíme smát,“ konstatoval spokojeně panoš Ota, když se uklidnili. „Povím ti tedy pravdu, Diviši. Ano, jde mi o jistou ženu. Jmenuje se Ulrika.“

„Pěkná?“

„Byla pěkná. Sice to byla ženská hříšná, chlapů měla víc, než tys dokázal ve svém vojenském životě pobít, ale takových ženských je škoda možná víc než těch ctnostných.“

„Hele, tyhle moudrosti si nech od cesty! Moje Marta ctnostná je. A je to žena výtečná, každý křesťan by měl před ní smeknout. Co se s tou Ulrikou stalo?“

„Před několika měsíci zemřela. Jenže mně se okolnosti její smrti nějak nezdají. Prý spadla z hradeb. Náš pán prohlásil její smrt za nešťastnou náhodu.“

„Pak to nešťastná náhoda byla!“

„Ta věc se stala těsně po návratu z vojenského tažení do Uher. Na vyšetřování bylo málo času. Neříkám, že se náš pán spletl. Je však možné, že něco přehlédl.“

„I kdyby, nechápu souvislost s chystaným sněmem.“

„Ta Ulrika měla za manžela Adalberta z Tolštejna. Záhy po její smrti se zasnoubil s Marií, nemanželskou dcerou Havla z Lemberka. Má se přiženit do markvartického rodu. Určitě na sněm přijede. Rád si s ním popovídám.“

„Ulrika…, to jméno jsem od tebe nikdy neslyšel,“ poznamenal Diviš po chvilce přemýšlení. Zatím došli ke kapli. Proti jejímu vchodu stála hradní kuchyně a tam dneska kralovala Marta, protože kuchmistr ležel na lůžku v čeledníku a skuhral bolestí. Kuchmistr vaříval pro hradní posádku a Marta pro tabuli Oldřicha z Chlumu. Dnes však musela zastat obojí. Proto za ní Diviš nijak nepospíchal. Věděl, že bude uhnaná a nervózní. A to pak bylo lepší se jí vyhnout. Jako ostatně každé ženě.

Panoš Ota ho v tom utvrzoval. Tvrdil, že ženy neumějí na rozdíl od mužů dělat dvě věci najednou. Když to Diviš ve své dobrotě prozradil manželce, vysmála se mu. Pak ovšem ještě dodala, že to vlastně tak trochu pravda je. Muž sice dokáže dělat dvě věci najednou, ale žádnou pořádně. Později si podala i Otu. Od té doby Diviš moudrosti svého přítele doma neopakoval.

„To už je dávno, co jsem se s Ulrikou seznámil,“ vzpomínal trochu nostalgicky panoš Ota. „Byla zapletená do případu, který tady v severních Čechách vyšetřoval náš pán vůbec jako svůj první. Tos tu ještě nebyl. My dva se potkali ve Vídni až asi půl roku potom. Právě během svého vyšetřování u Jizery se náš pán seznámil se svou první ženou Blankou. Proto o tom případu nikdy nemluví.“

Diviš chápavě přikývl. Znal Ludmilu z Vartemberka a věděl, že jméno Blanka slýchá velice nerada. Chtěl se panoše Oty zeptat, o co tehdy šlo, ale ve dveřích kuchyně se objevila Marta. Ruce založila v bok a houkla: „Já starostmi nevím, kde mi hlava stojí, a ty si tu klidně klábosíš. Pojď mi pomoct!“

„Rád, dušinko!“ zašveholil Diviš a sladkým hlasem dodal: „Zrovna mi Ota říkal, že ti pomůže taky.“

„To je výtečný nápad,“ souhlasila Marta, otočila se a zmizela v kuchyni.

„Ty hade proradný,“ sykl panoš Ota pobaveně.

„Nemusíš, jestli se ti nechce,“ popichoval ho Diviš. Jenže dobře věděl, že neposlechnout Martu si dovolí na hradě jen málokdo.

Společně s Otou zamířil kolem brány přes zasněžené nádvoří k nízké kamenné budově s vysokou střechou a širokým komínem, z něhož se valil hustý dým. Ještě než došli ke dveřím, ucítili dráždivou vůni pečeného masa.

II. KAPITOLA

Písař Wolfgang byl roztrpčený, jako ostatně vždycky, pokud měl opustit bezpečí skriptoria na Bezdězu. Navíc v takovém počasí. Za léta, po která sloužil Oldřichovi z Chlumu, se sice už naučil jezdit na koni, nic jiného mu v téhle službě nezbývalo, ale jak mohl, obtížím cestování se vyhýbal. Nikdy se v sedle necítil jistý.

Tentokrát mu však výmluvy nepomohly. Stejně jako jiní služebníci, měl i on doručit pozvání na rodový sraz, který jeho pán svolal na polovinu adventu sem na Bezděz. Považoval za výhru, že má jet jen na Zvířetice. Nebylo to daleko a cesta celkem snadná. Při troše štěstí to mohl zvládnout za jediný den, a to i v zasněžené krajině.

V bráně se potkal s panošem Otou. Rozmrzele ho pozdravil, protože předpokládal, že si z něj začne Ota utahovat. Věděl, že to není ve zlém, a někdy se tomu dokázal sám zasmát. V sedle seděl opravdu zvláštním způsobem. Jeho zmrzačená postava s velkým hrbem na zádech mu totiž eleganci rytíře neumožňovala. Panoš Ota ho však jen pozdravil a popřál mu šťastnou cestu.

„Kam jedeš ty?“ zeptal se Wolfgang usmířený jeho tónem.

„Do Prahy. Král k nám chce poslat svého zástupce. A já se shodou okolností znám celkem dobře jak s Bavorem ze Strakonic, tak i s jeho ženou Anežkou. Nejspíše přijedou spolu.“

Wolfgang přikývl, ale poslouchal jen na půl ucha. Musel se plně soustředit, aby se udržel v sedle. Cesta od brány klesala podél hradeb prudce dolů a pro něj to byl nejtěžší úsek cesty. Jakmile však projel poslední bránou, od paláce až pod kopec jich bylo celkem pět, věděl, že má vyhráno. Minul předhradí, objel kostel svatého Jiljí a pokračoval lesem k Bělé. Cesta byla prošlapaná a ve sněhu byly vidět stopy velkých saní tažených koňmi. I během adventu se z lesů sváželo dřevo.

Na rozcestí odbočil k Jizeře, a před polednem se už hřál u ohně, který plápolal v krbu velkého sálu hradního paláce.

Zdislav ze Zvířetic byl starší muž, narodil se o něco dříve než Oldřich z Chlumu. Kolem očí měl vrásky, ale chodil stále vzpřímeně a rázně. Úzké bledé rty neskrývaly výraz hořkosti a jeho pohled nervózně těkal, jen zřídka se dokázal někomu dívat do očí déle a sebevědomě.

Říkaly se o něm různé věci, které alespoň navenek rozptýlil svým sňatkem. Jen on sám však věděl, že nebyl tak úplně dobrovolný, a už vůbec ne z lásky. Za manželku si vzal nepůvabnou Ofku, neteř pražského biskupa Jana z Dražic. Biskup mu dal na vybranou, svatba, nebo trest za jeho hříchy. Zvolil to první a splnil i svou manželskou povinnost, měl s Ofkou syna Heřmana. Spával však raději bez ní, a pokud si do lože někoho pozval, pak svého panoše.

Ofka nebyla hezká a věděla to. Jako biskupova neteř však byla vzdělaná, vychování se jí dostalo v doksanském klášteře. Svůj úděl nesla s trpělivostí křesťanky a dbala o dobré jméno rodiny. I když Zdislav ze Zvířetic neměl mnoho chuti jet na Bezděz, Ofka mu radila, aby pozvání přijal.

„Sejdou se všichni příbuzní. Co ty víš, o co jde doopravdy? Nezapomeň, že bratr Havel z Lemberka tě příliš rád nemá. On sám má několik synů, které potřebuje zaopatřit. Bylo by zpozdilé vyhýbat se rodinným srazům. Pokud je ti jedno, jak se dívají na tebe, pak mně není jedno, co bude s naším synem Heřmanem!“

„Co ty víš, huso hloupá!“ utrhl se na ni, ale poslechl.

Když se vrátil do hodovního sálu, písaře Wolfganga ujistil o radosti, jakou mu pozvání přineslo. Dodal však, že i tak si ho chce ještě promyslet.

„Věřím, že s námi povečeříš, pane písaři. Rád bych si s tebou o té věci pohovořil,“ dodal přátelsky. Chtěl z Wolfganga vytáhnout co nejvíce, aby se mohl připravit na to, co ho na Bezdězu čeká.

Před Oldřichem z Chlumu se měl vždycky na pozoru. Důvod byl nasnadě. Do prvního případu, který jako králův zástupce kdysi v severních Čechách vyšetřoval, byl totiž zapletený i on. Byl dokonce jedním z pachatelů vraždy. Ta věc se však vyřešila pokutou za prolitou krev, kterou musel zaplatit. I když to bylo už více než dvacet let, stále se v přítomnosti královského prokurátora necítil volně, navzdory tomu, že teď byli přes Ludmilu z Vartemberka spříznění. Ale to za svou výhru vůbec nepovažoval.

„Počítal jsem, že se ještě před setměním vrátím domů,“ snažil se vymluvit písař Wolfgang.

„To by nebylo zrovna zdvořilé,“ upozornil ho přísně hostitel. „Navíc se teď v prosinci stmívá záhy. V lesích kolem se objevili vlci. Považuji za svou povinnost nabídnout ti přístřeší.“

Písař Wolfgang se, ač nerad, podvolil.

Večeře proběhla jen ve třech. To mohl považovat za projev mimořádné přízně, ale také to mohlo znamenat jisté nebezpečí. Záhy zjistil, proč taková pocta. Zdislav i jeho manželka Ofka neustále stáčeli řeč na to, co se bude na Bezdězu dít a koho pan královský prokurátor pozval. Dělali to přímočaře a dost neobratně.

Wolfgang si od mládí zvykl, že lidé, kteří ho neznají, mají sklon jej podceňovat. Předsudek, že pokřivené tělo s sebou nese i pokřivenou mysl, ho pronásledoval neustále. Díky Oldřichovi z Chlumu se s ním v posledních letech setkával zřídka. V podobných situacích se však uměl chovat nejen klidně, ale i ostražitě. Celkem bez nesnází odváděl hovor jinam. Nemínil prozrazovat cokoli o záměrech svého pána. Ostatně, sám o nich téměř nic nevěděl.

Nakonec se mu podařilo zaujmout hostitele historkami o vyšetřování zločinů. Pozorně poslouchali a on měl od jejich otázek pokoj. Ve většině příběhů pasoval sám sebe na toho, kdo svému pánovi pomohl zločince chytit. Nepovažoval to za lež, i když si některá fakta upravil. Věděl totiž, že se na něj pak budou lidé dívat s větší úctou. Bral to jen jako prostředek k nápravě křivd, které dostal od sudiček do vínku.

„Děkuji, byl to skvělý večer,“ loučila se s ním Ofka. Usmívala se, a i když ani vůči její postavě nebyl Bůh zrovna štědrý, měla velice hezké a laskavé oči.

Sotva v doprovodu služebné odešla a písař Wolfgang se chtěl zvednout od stolu, Zdislav ze Zvířetic ho pánovitým gestem zastavil. Způsobem, který nepředpokládal odmítnutí, oznámil: „Vypijeme spolu ještě jednu číši vína!“

Písař Wolfgang si trpně povzdechl, neboť ho okamžitě napadlo, že se jej Zdislav ze Zvířetic začne znovu vyptávat na chystané jednání na Bezdězu. Ale hradní pán ho překvapil.

Nejprve připil jeho vyšetřovatelskému důvtipu a pak trochu ostýchavě dodal: „S ohledem na tvé zkušenosti tě chci požádat o pomoc v jisté záležitosti.“

„O co jde?“ ošil se hrbatý písař a v duchu začal sám sobě spílat, že se nechal unést a vytahoval se víc než obvykle. Chtěl paní Ofku pobavit, a tohle byl zjevně boží trest za všechny jeho drobné lži.

„Co si myslíš o jistém tělesném hříchu?“ pokračoval Zdislav ze Zvířetic pokorně.

Písař Wolfgang pochopil a shovívavě ho začal uklidňovat: „Já v životě potkal hodně zla. Páchali ho lidé s hanebnou duší, kteří byli přesvědčení, že konají skutky křesťanské a dobré, neboť prý bojují proti ďáblovi. Proto si nemyslím, že něco, za čím stojí skutečná láska, by bylo hříšné, pokud se to neděje na úkor jiného. A to i v případě, že jde o lásku muže k jinému muži. Takový vztah je možná zvláštní, neobvyklý, pro některé lidi odpudivý, ale já nejsem ten, kdo by měl podobné skutky soudit.“

Zdislav ze Zvířetic přikývl. Oči mu zvlhly, ale za jeho dojetím stálo spíše vypité víno. Pil mnohem více než jeho žena. Písař Wolfgang nepil skoro vůbec, nebyl na to zvyklý. A ráno ho pak vždycky bolela hlava a pálilo hrdlo.

Hradní pán se znovu zhluboka napil, jako by si chtěl dodat odvahy, a pak s pohledem sklopeným k desce stolu pokračoval: „Měl jsem dobrého přítele. Velice dobrého. Jmenoval se Hynek a vlastnil dvorec v Solci. To je nedaleko odtud za Jizerou, směrem na Sobotku. Dříve ten kraj patřil pod správu tvého pána, ale před několika lety připadlo celé Pojizeří soudci v Boleslavi. Ani já nejsem tím, kdo by měl činnost královských soudů hodnotit, stejně jako ty nehodnotíš skutky Páně. Ale faktem je, že boleslavský sudí Hanuš z Hruštice je muž hloupý a nedbalý. Hynka ze Solce před několika měsíci zabili. Hovořil jsem s ním těsně před smrtí. Svěřil se mi, že se obává o svůj život. Prý mu jakýsi rytíř vyhrožoval. Ale jméno mi bohužel neřekl.“

„Co na to Hanuš z Hruštice?“

„Prý to prověří. Za týden mi vzkázal, že hovořil s několika rytíři, ale nikdo prý neslyšel, že by mému příteli někdo vyhrožoval. To podezření je tedy mylné a Hynka ze Solce zabil podle jeho přesvědčení neznámý lupič. Bude po něm pátrat. Tím to skončilo.“

„Souhlasím, že to bylo značně nedbalé, ale v tom vám pomoci nemohu!“

„Nesnesu, aby po světě chodil muž, který mého přítele zamordoval. Ten hlupák z Boleslavi neudělá nic a tvůj pán nemůže, tomu já rozumím. Stalo se to na území, kde Oldřich z Chlumu v tuhle chvíli žádnou pravomoc nemá. Ty s ním pracuješ a pochytil jsi hodně z jeho důvtipu. Přijmu tě do svých služeb a mým jménem začneš pátrat. Na to já právo mám.“

„Nemohu přece opustit svého pána! Jsem na Bezdězu spokojený. Mám tam manželku a dceru.“

„Až toho zločince najdeš, vrátíš se tam. A přineseš si bohatou odměnu.“

„Ne!“

„Máš na rozmyšlenou čas do rána. Pokud mi nevyhovíš, řekni svému pánovi, že já na sněm na Bezděz nepřijedu. A jako důvod můžeš uvést, že je to tvá vina! Dobrou noc.“

Po těžké noci, kdy písař Wolfgang téměř nezamhouřil oči, na podmínku přistoupil. V doprovodu dvou ozbrojenců pána ze Zvířetic se vydal zpátky na Bezděz, aby o všem Oldřichovi z Chlumu pověděl. Chtěl se s ním o ošemetném úkolu poradit, neboť své skutečné vyšetřovatelské schopnosti znal. Pokud bylo třeba pátrat v listinách, nebylo nad něj. Ale aby jezdil krajem a vyptával se lidí? Otřásl se už teď při tom pomyšlení.

Na Lemberku přijal Havel, toho jména ve svém rodě druhý, Diviše hodně nelaskavě. Byl to muž namyšlený a ješitný, který po matce Zdislavě nezdědil její laskavost a pokoru, ani lásku k lidem. Oldřicha z Chlumu navíc podezíral, že měl před dvěma lety prsty ve smrti jeho bratra Jaromíra z Rohozce.

I když se prokázalo, že Jaromíra zavraždil Zdeněk z Valdštejna, role královského prokurátora byla v celé věci více než divná. Případ byl navíc uzavřen za účasti exorcisty a mnoho zůstalo podle jeho mínění neobjasněno. Havel tušil, že královský prokurátor ví víc, a měl mu za zlé, že nechce povědět skutečnou pravdu. Neschvaloval ani to, že dovolil, aby jeho neteř Anna z Rohozce opustila v doprovodu exorcisty Berchtolda České království, aniž si vyžádala jeho souhlas jako nejbližšího příbuzného. I v tom viděl nekorektní zásah správce severních Čech.

„Říkáš, že se bude jednat o věcech Markvarticů. Proč? Co je královským úředníkům do našich záležitostí?“ bručel Havel z Lemberka nerudně. Jeho špatnou náladu zvyšoval bolavý zub.

„S tím přece nemá jeho úřad nic společného. To jednání svolává můj pán jako manžel Ludmily z Vartemberka. Blíží se svátek Narození Páně a bývá zvykem, aby se křesťané scházeli a hledali cestu k odpuštění,“ opáčil Diviš slovy, která mu před odjezdem poradil kaplan Pelegríno. Na Bezděz přišel nedávno a rychle se s posádkou spřátelil. Byl ještě mladík a po svém italském otci měl tmavé kudrnaté vlasy. Po něm zdědil také široký úsměv a bezstarostnou povahu.

„Pokud mě chce tvůj pán požádat o odpuštění, měl by spíše přijet on sem,“ odsekl zlostně Havel z Lemberka. Byl několik let nejvyšším číšníkem na královském dvoře a spravoval Kladsko. Oba tyto výnosné úřady mu před několika lety Přemysl II. Otakar odejmul. Havel nebyl z těch, kdo by pro českého krále zrovna horoval. A nehoroval ani pro jeho správce na Bezdězu.

„Můj pán rozhodně nechce žádat o odpuštění v nějaké konkrétní záležitosti. Není k tomu ostatně žádný důvod. Hovořím o obecných povinnostech křesťanů, jak nás učí Ježíš Kristus. Bude tam i váš bratr Zdislav ze Zvířetic. Odtud pokračuji na Tolštejn, abych pozval vašeho budoucího zetě Adalberta. Mohu už vaší dceři Marii gratulovat k chystané svatbě?“

„Jsi jako černý mor,“ hučel Havel z Lemberka. „Zastav se na zpáteční cestě, povím ti, jak jsem se rozhodl.“

Diviš se nepatrně uklonil a hrad ihned opustil. Spěchal, aby měl tu věc co nejdříve za sebou. Počasí nestálo za nic a on znal hory, které oddělovaly severní Čechy od sousední Lužice. Jakmile začalo opravdu sněžit, zapadla sedla a údolí tak, že poutník mohl uvíznout na spoustu dní. A to by ho před vánočními svátky obzvláště mrzelo. I když církev nařizovala pro čas adventu půst, na Bezdězu se příliš nedodržoval. Marta mu vždycky podstrčila něco dobrého. Před vánočními svátky se vařila spousta sladkých jídel, a ta Diviš miloval.

Přes Lužické hory putoval obvyklou cestou údolím kolem Mařenic a Světlé. Se soumrakem zesílil vítr, ale Diviš byl dobrý jezdec a k Tolštejnu dorazil dříve, než se úplně setmělo. Hrad byl přilepený k vysoké čedičové homoli, které se v okolí říkalo Kavčí skála. Bránu chránila mohutná čtyřhranná věž a za ní stál palác.

Adalbert z Tolštejna byl mladší než Diviš i Ota. Na rozdíl od svého budoucího tchána ho přijal zvědavě. A v každém případě mnohem přátelštěji. Od vidění se znali z nedávného tažení do Uher. I když Diviš dorazil na hrad až po večeři, nechal mu připravit misku kaše a usadil se s ním v klenuté komnatě v patře věže. Venku byla tma a okna byla pevně uzavřená okenicemi, jimiž vítr vrzavě lomcoval. V rohu stál velký krb a v něm hořela buková polena. Těsně u něj stála dvě křesla krytá vlčími kožešinami.

Adalbert z Tolštejna počkal, až se Diviš nají, a teprve pak ho zahrnul otázkami. Ten mu odpovídal úsporně, ale nic podstatného nezamlčoval. Chtěl si získat jeho důvěru, protože měl stále na mysli podezření, s nímž se mu svěřil panoš Ota. V létě tu zahynula Adalbertova první manželka Ulrika.

I když přijel skoro za tmy, uměl si představit, jak hrozný by byl pád z hradeb, které se tyčily na vrcholu tmavé skály. Něco takového nemohl nikdo přežít. Otázka ovšem byla, co mohla Ulrika dělat, aby z hradeb spadla? Pokud se však nejednalo o neštěstí, kdo to měl na svědomí? Odpověď na tuhle otázku se Divišovi zdála zjevná. Tím, že Adalbert z Tolštejna ovdověl, mohl se oženit s bohatou nevěstou. Navíc mnohem mladší, než byla Ulrika. Jenže muselo by se prokázat, že to nebylo neštěstí.

Pokud se sešli dva protřelí válečníci, řeč se jako obvykle stočila na odvážné skutky v bitvách. Adalbert si rád poslechl historky z časů, kdy Diviš válčil ještě pod korouhví českého krále Václava.

„To já tolik zkušeností nemám, vyrůstal jsem v Míšni,“ omlouval se, když Diviš skončil. „Uherské tažení bylo mé druhé. A přiznám se, že velice bolestné. Hned na začátku nás u Váhu zaskočil oddíl uherských rytířů. Probili jsme se, ale pár odvážných mužů padlo. Nejvíce mne mrzela smrt mého tchána Jana Čúcha z Kněžmosta. Jeho dceru Ulriku jsem měl za manželku, abys pochopil.“

„Toho jsem neznal,“ podotkl Diviš. „Ale znal jsem dva lukostřelce, kteří tam rovněž zůstali. Přech a Kojata.“

„Vzpomínám si na ně. Dobří chlapíci. Měli strašnou smůlu, zemřeli dřív, než mohli dostat rozhřešení.“

„To se při přepadení stává. Já se vždycky před bitvou vyzpovídám a nechám si dát rozhřešení pro případ, že bych padl,“ poučoval ho dobromyslně Diviš.

„Já ne. Jsem pověrčivý,“ přiznal se trochu ostýchavě Adalbert z Tolštejna. „Letošní rok byl pro mne vůbec smolný. Přišel jsem o tchána i manželku.“

„Prý spadla z hradeb,“ nadhodil zdánlivě lhostejně Diviš, aby nevzbudil podezření.

„Nikoli prý,“ opravil ho trochu nedůtklivě jeho hostitel. „Spadla z hradeb. Nu, je čas jít spát. Panu královskému prokurátorovi vyřiď, že pozvání s potěšením přijímám.“

Table of Contents

Tiráž

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA