Přeložila:

ALENA JINDROVÁ-ŠPILAROVÁ

Jude Deveraux: Sametový slib

Vydání čtvrté

Copyright © 1981 by Jude Gillian White

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1953. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Velvet Promise vydaného

nakladatelstvím Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York

Český překlad © 1992, 1997, 2004, 2015 Alena Jindrová-Špilarová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0190-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0191-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Jude Deveraux

SAMETOVÝ SLIB

Ukážka z elektronickej knihy

PROLOG

Judita Revedouneová pohlížela přes účetní knihu na otce. Její matka Helena byla vedle ní. Judita před tím mužem nepociťovala strach přes všechno, co za dlouhá léta podnikl, aby se ho bála. Oči měl zarudlé, pod nimi hluboké kruhy. Věděla, že mu tvář poplenil žal nad ztrátou milovaných synů, dvou tupých surovců, kteří byli věrným obrazem svého otce.

Judita zkoumala Roberta Revedounea s jakousi zvědavostí. Svou jedinou dcerou se zpravidla vůbec nezabýval. Ženské ho ani v nejmenším nezajímaly od té doby, co jeho první manželka umřela a druhá, ustrašená chudinka, mu povila pouze děvče. „Co chceš?“ zeptala se Judita klidně.

Robert se na dceru podíval, jako by ji viděl poprvé. A skutečně před ním dívku skoro celý život schovávali, většinou pobývaly s matkou ve svých komnatách mezi knihami a účty. S uspokojením si všiml, že vypadá jako Helena v jejím věku. Judita měla ty zvláštní zlatavé oči, o jakých horují někteří muži, ale jaké jemu připadaly znepokojivé. Vlasy ohnivě kaštanové. Čelo široké a pevné právě tak jako bradu, nos rovný, ústa kyprá. Ale ano, půjde to, pomyslel si. Může její krásu výhodně využít ve svůj prospěch.

„Zůstala jsi mi jenom ty,“ řekl Robert silně znechuceným hlasem. „Provdáš se a dáš mi vnuky.“

Judita se na něho polekaně zadívala. Helena ji odmalička vychovávala pro život v klášteře. Nebyla to zbožná výchova s modlitbami a zpěvy, ale velice praktická, vedoucí k jediné životní dráze, naskýtající se šlechtičně. Než jí bude třicet, mohla by se z ní stát převorka. Převorka se od obyčejné ženy liší jako král od slouhy. Převorka panuje nad půdou, statky, vesnicemi, rytíři a pro její moudrost ji vyhledávají jak muži, tak ženy. Převorka vládne, ale jí nevládne nikdo.

Judita dovedla spravovat velké panství, dovedla spravedlivě soudit spory a věděla, kolik pšenice zasít, aby se uživilo tolik a tolik lidí. Uměla číst a psát, připravit přijetí králi, vést špitál. Naučila se všechno, co bude potřebovat.

A teď to má zbůhdarma všechno odhodit a stát se služkou nějakému muži?

„Neprovdám.“ Její hlas byl tichý, ale to slovo nemohlo zaznít hlasitěji, ani kdyby ho někdo zakřičel z hřebene střechy.

Robert Revedoune zůstal chvíli ohromený. Ještě nikdy se mu žádná žena nepostavila s tak pevným pohledem na odpor. Ba kdyby nevěděl, že je to žena, mohl být její výraz výrazem muže. Když se vzpamatoval, udeřil Juditu tak, že odletěla přes polovinu té malé místnosti. Ještě tam tak ležela a z koutku úst jí stékal pramínek krve, upírala na něho vzhůru oči, v nichž se nejevil nejmenší strach, pouze odpor a trocha nenávisti. Na chvíli zatajil dech, když to spatřil. To děvče mu svým způsobem skoro nahání strach.

Helena okamžitě přiběhla k dceři, a jak se nad ní skláněla, vytáhla od pasu jídelní dýku.

Při pohledu na ten výjev chvilková nejistota Roberta opustila. Jeho manželka byla žena, kterou dovedl chápat. Třebaže teď navenek vypadala jako rozzuřená šelma, hluboko v očích jí vězela slabost. Jako blesk ji popadl za paži, až jí dýka vyletěla. Usmál se na dceru, jak držel silnými tlapami manželku za předloktí, a najednou jí zlomil kosti, jako když se přelomí větvička.

Helena ani nehlesla a složila se mu k nohám.

Robert znovu pohlédl na dceru, která tam dosud ležela a nemohla pochopit jeho surovost. „Tak co mi odpovíš teď, děvče? Vdáš se, nebo ne?“

Judita krátce přikývla a obrátila se, aby pomohla omdlelé matce.

1. kapitola

Měsíc vrhal dlouhé stíny na starou kamennou tvrz, která se tyčila do výše dvou pater a která jako by se poněkud unaveně mračila, shlížejíc na zchátralou a drolící se hradbu, jíž byla obehnána. Tu hradbu vybudovali dvě stě let před touto deštivou dubnovou nocí roku 1501. Nastal čas míru, doba, kdy kamenné pevnosti už nejsou zapotřebí. Teď tu však nebydlel pracovitý člověk. V té tvrzi žil jeho praděd v dobách, kdy takové opevnění bylo užitečné, a Nicolas Valence si myslel, pokud vystřízlivěl na tak dlouho, aby mohl myslet, že je dost dobrá i pro něho a pro příští generace.

Rozpadávající se hradbu i starou tvrz střežila mohutná strážnice u hlavní brány. Tady spal s poloprázdným vinným měchem v náručí jediný osamělý strážný. Uvnitř tvrze se po zemi povalovali spící psi a rytíři. Jejich zbroj ležela neuspořádaná a rezavá na hromadě u zdi, pomíchaná se špinavým rákosím, které pokrývalo podlahu z dubových prken.

To bylo panství Valenceových. Ubohý, sešlý, starodávný hrádek, terč posměchu po vší Anglii. Říkalo se, že kdyby opevnění bylo stejně silné jako víno, ubránil by se Nicolas Valence proti celé Anglii. Avšak nikdo ho nenapadl. Nebyl k tomu důvod. Před mnoha lety připravili Nicolase skoro o všechnu půdu mladí dychtiví rytíři bez vindry, kteří si právě vysloužili ostruhy. Teď mu zbyla už jen ta starodávná tvrz, která, jak se všichni shodovali, měla být dávno zbourána, a několik odlehlých hospodářství, jež rodinu Valenceových živila.

V jednom okně v nejvyšším patře se svítilo. Místnost uvnitř byla studená a vlhká – ta vlhkost ze stěn nezmizela ani za nejsuššího letního počasí. Ve škvírách mezi kameny rostl mech a po podlaze se stále proháněla nějaká droboučká havěť. V této komnatě však sedělo před zrcadlem veškeré bohatství hradu.

K zrcadlu se nakláněla Alice Valenceová a černila si krátké bledé řasy. Krášlicí prostředky se dovážely z Francie. Nyní Alice ucouvla a bedlivě se prohlížela. Dovedla se zhodnotit střízlivě a věděla, co má a jak toho co nejvýhodněji využít.

Viděla drobný oválný obličej s jemnými rysy, malá ústa jako poupátko a útlý rovný nosík. Nejhezčí na ní byly protáhlé, jasně modré oči mandlového tvaru. Vlasy měla plavé a stále si je proplachovala citronovou šťávou a octem. Služka Ela přetáhla paní přes čelo světle žlutý pramen a na hlavu jí nasadila francouzskou kápi. Ta byla z těžkého brokátu, lemovaná širokým pruhem oranžového sametu.

Alice otevřela drobná ústa, aby se ještě jednou podívala na své zuby. Ty ji hyzdily, byly křivé a poněkud vystouplé. Za léta se naučila nechávat je schované, usmívat se se zavřenými rty, hovořit tiše a hlavu držet mírně skloněnou. Těmito způsoby jen získávala a muže jimi mátla. Měli dojem, že si své krásy není vědoma. Představovali si, že by mohli tuto ostýchavou květinku probudit ke všem světským rozkoším.

Alice stála a uhlazovala si šaty na štíhlém těle. Bylo na něm málo křivek. Drobná ňadra, rovná postava bez boků, bez prohlubně v pase. Její tělo se jí líbilo. Připadalo jí ve srovnání s postavami jiných žen čisté a úhledné.

Její šaty byly zářivé, jako by ani do této pochmurné místnosti nepatřily. Přímo na těle měla plátěnou košili, jemňounkou, až skoro průhlednou. Přes ni si oblékla světlé šaty z téhož těžkého brokátu jako kápě. Měly hluboký čtvercový výstřih a živůtek těsně přiléhající k její tenké postavě. Sukně tvořila mírný půvabný zvon. Modrý brokát lemovala bílá králičina, tvořící široký pruh dole na sukni a hluboké manžety kolem volných spuštěných rukávů. Šaty doplňoval modrý kožený pás, vykládaný velkými granáty, smaragdy a rubíny.

Alice se nadále zkoumavě prohlížela a Ela přitom své paní přehodila přes ramena králičí kožešinou podšitý plášť z brokátu.

„Má paní, už za ním přece nemůžete jet. Když se máte…“

„Provdat za jiného?“ zeptala se Alice a upevňovala si těžký plášť kolem ramenou. Obrátila se, znovu se na sebe zadívala a byla zřejmě s výsledkem spokojená. Ta oranžová s modrou se nádherně doplňovaly. Takhle ustrojená musí vzbudit pozornost.

„A co má moje manželství společného s tím, co teď dělám?“

„Víte, že je to hřích. Nemůžete se scházet s mužem, který není vaším manželem.“

Alice se krátce zasmála, když si urovnávala záhyby na těžkém plášti. „Chceš snad, abych jela navštívit svého nastávajícího? Drahého Edmunda?“ zeptala se jedovatě. Než se Ela zmohla na odpověď, pokračovala: „Ty se mnou nemusíš jezdit. Znám cestu, a k tomu, co s Gavinem děláme, už nikoho jiného nepotřebujeme.“

Ela sloužila u Alice už hezkou řádku let, takže ji to neohromilo. Alice si dělala, co chtěla a kdy chtěla. „Ba ne, já pojedu taky. Ale jenom proto, abych dohlédla, aby se vám nic nestalo.“

Alice si té starší ženy nevšímala, ostatně jako celý život. Z těžkého kovového svícnu u postele vytáhla svíčku a šla k dubovým, železnými pásy pobitým dveřím. „Teď tiše,“ řekla přes rameno, když dveře na dobře naolejovaných pantech otvírala. Brokátovou sukni vzala do hrsti a přehodila si její cíp přes ruku. Bezděčně si pomyslela, že za pár kratičkých týdnů tuto zchátralou tvrz opustí a bude žít na zámku Chatworth, postaveném z kamene a dřeva, obehnaném vysokými ochrannými hradbami.

„Tiše!“ nařídila Ele, chytila ji za měkké břicho a přitiskla se s ní k vlhké zdi temného schodiště. Pod schody přecházel nemotorně jeden z otcových strážných, zavazoval si znovu těsné nohavice a vracel se zpátky na slamník. Alice honem sfoukla svíčku a jenom doufala, že chlap neslyšel, jak Ela vyhekla, když je obklopila černočerná tišina starého hradu.

„Pojď,“ zašeptala Alice. Neměla ani čas, ani chuť poslouchat Eliny poznámky.

Noc byla jasná a chladná a koně pro Alici i služku už připravení, jak to Alice čekala. Usmála se a vyšvihla se do sedla tmavého hřebce. Však později chlapce odmění za to, že se o svou paní dobře a řádně stará.

„Má paní!“ zaúpěla Ela zoufale.

Avšak Alice se neobrátila, neboť věděla, že tělnatá Ela bez pomoci na koně nevyleze. Alice se nenechá připravit ani o jedinou vzácnou minutku, nepromarní ji se starou neohrabanou ženskou – když na ni čeká Gavin.

Branka vedoucí k řece zůstala pro ni otevřená. Předtím pršelo a zem byla mokrá, ale ve vzduchu už cítila předzvěst jara. A s ní tušení slibu – a vášně.

Když si byla jistá, že dusot koňských kopyt už nikdo neuslyší, naklonila se kupředu a zvířeti zašeptala: „Jeď, můj černý ďáble. Vez mě k milenci.“ Hřebec se vzepjal, aby dal najevo, že rozumí, a pak natáhl přední nohy. Cestu znal a hnal se tryskem vpřed.

Alice zatřepala hlavou a nastavila tvář větru. Poddala se mocné síle toho nádherného tvora. Gavin. Gavin. Gavin, vyklepávala kopyta, když hřměla po tvrdé cestě. Koňské svaly mezi jejími stehny jí v mnohém připomínaly Gavina. Cítila jeho pevné ruce na svém těle, jeho sílu, až ochabla touhou. Jeho obličej, na němž hraje měsíční světlo, oči jasné i za nejtemnější noci.

„Teď opatrně, zlatíčko,“ řekla tiše a přitáhla otěže. Když se blížila k místu dostaveníčka, začalo se jí vybavovat, na co se tak usilovně snažila zapomenout. Gavin už jistě slyšel, že se má co nevidět provdat, a bude se na ni zlobit.

Natočila tvář přímo do větru. Prudce zamrkala, až se jí rozslzely oči. Slzy jí pomohou. Gavin slzy nesnáší, a tak jich v posledních dvou letech opatrně využívala. K tomu úskoku se uchylovala jenom tehdy, když něco úporně chtěla, aby neoslabila jejich moc.

Alice si vzdychla. Proč nemůže s Gavinem hovořit upřímně? Proč se musí s muži zacházet vždycky tak obezřele? On ji miluje, a tak by měl milovat všechno, co Alice dělá, ať by se mu to jevilo sebenepříjemnější. V něco takového doufat bylo marné a ona to věděla. Kdyby řekla Gavinovi pravdu, ztratila by ho. Kde by pak našla jiného milence?

Při vzpomínce na jeho tělo, pevné a náročné, stiskla Alice koňské boky patami měkkých botek. Ano, vymáčkne ze sebe slzy, udělá všechno možné, jen aby si udržela Gavina Montgomeryho, věhlasného rytíře, bojovníka, jenž nemá rovného… a patří jí, je celičký její!

Najednou jako by doopravdy uslyšela Elino popichování. Jestliže chce Alice Gavina, proč se tedy zaslíbila Edmundu Chatworthovi, muži, který má pleť barvy rybího břicha, měkké tučné ruce a ošklivá malá ústa, tvořící dokonalý kroužek?

Protože Edmund je hrabě. Patří mu pozemky z jednoho konce Anglie na druhý, má statky v Irsku, Walesu, Skotsku, a dokonce prý i ve Francii. Alice samozřejmě nemohla znát přesný rozsah jeho bohatství, ale však ona ho pozná. Ano, až bude jeho ženou, pozná ho. Povahou je Edmund stejná měkotina jako tělem a nebude to dlouho trvat a Alice ovládne jak jeho, tak i jeho majetek. Opatří mu několik nevěstek, aby byl spokojený, a majetek mu bude spravovat sama. Nenechá se zatěžovat požadavky a rozkazy žádného muže.

Alice byla posedlá vášní k hezkému Gavinovi, ale ta ji nepřipravila o soudnost. Kdo je Gavin Montgomery? Bezvýznamný baron, docela chudý. Skvělý bojovník, silný, pěkný muž, ale nemá žádné bohatství – s Edmundem se nedá v tom ohledu srovnat. Jaký by to byl s Gavinem život? Prožívali by noci vášně a extáze, ale Alice věděla, že Gavinovi by nemohla nikdy vládnout žádná žena. Kdyby si ho vzala, žádal by na ní, aby trčela doma a věnovala se ženské práci. Ne, žádná žena nezíská nikdy nad Gavinem vrch. Bude z něho stejně náročný manžel, jak náročný je teď milenec.

Popoháněla koně kupředu. Ona chce všechno – Edmundovo bohatství a postavení a Gavinovu vášeň. Usmála se a narovnala si zlaté brože, po jedné na každém rameni, které jí přidržovaly rozevlátý plášť. On ji miluje – o tom byla Alice přesvědčena – a ona jeho lásku nechce ztratit. Jak by mohla? Vždyť krásou se jí žádná žena nemůže zdaleka rovnat.

Alice začala rychle mrkat. Pár slz a Gavin pochopí, že ji rodina k sňatku nutí. Gavin je čestný muž. Pochopí, že ona musí dostát otcově smlouvě s Edmundem. Ano, bude-li si počínat opatrně, bude je mít oba: Gavina pro noci, Edmundovo bohatství pro den.

Gavin mlčky stál a čekal. Jediné, co se na něm pohnulo, byl sval v čelisti, který se znovu a znovu napínal. Na lícní kosti mu dopadalo stříbrné měsíční světlo, až vypadaly jako čepele nože. Pevná ústa se mu stáhla do přísné přímky nad bradou s důlkem. Šedé oči mu potemněly hněvem, až vypadaly skoro jako černé, jako vlasy, které se mu kroutily nad okrajem vlněné kazajky.

Pouze dlouhá léta usilovného rytířského výcviku mu umožnila, aby se navenek tak ovládal. V jeho nitru to však vřelo. Dnes ráno se dozvěděl, že žena, kterou miluje, si má vzít jiného. Bude líhat s jiným mužem a povije mu děti. V první chvíli by se byl nejraději rozjel rovnou do Valenceovy tvrze a žádal, aby to popřela. Avšak zadržela ho hrdost. Tu schůzku si domluvili už před několika týdny, a tak se ovládl: počká, dokud ji neuvidí a neobejme a pak z jejích sladkých rtů uslyší to, po čem touží. Nevezme si žádného jiného muže než jeho. Tím si byl jist.

Hleděl upřeně do noční prázdnoty a napínal sluch, kdy uslyší klapot koňských kopyt. Krajina však mlčela a hmotu temnoty přerušovaly pouze ještě temnější stíny. Mezi stromy se plížil nějaký pes a upíral pohled na Gavina. Ten tichý nehybný muž mu naháněl strach. Ta noc přivála Gavinovi vzpomínky na první schůzku s Alicí na této pasece, místečku chráněném před větrem a otevřeném nebi. Kdyby kolem projel na koni někdo ve dne, ani by si ho nevšiml, ale noční stíny to tu přeměňovaly v černou sametovou krabičku, jenom tak velkou, aby se do ní vešel klenot.

Gavin poznal Alici na svatbě jedné z jejích sester. Montgomeryové a Valenceové byli sice sousedé, ale stýkali se málokdy. Alicin otec byl opilec. O své statky se staral pramálo. Sám žil – a nutil k tomu i svou ženu a pět dcer – chudě jako nějaký bídný poddaný. Na tu svatbu se tehdy Gavin dostavil z povinnosti, vlastně jako zástupce své rodiny, neboť všichni tři jeho bratři odmítli.

Mezi tou hromadou svinstva, špíny a odpadků spatřil Gavin Alici – svou krásnou a nevinnou Alici. Zpočátku nemohl věřit, že také patří do té rodiny tlustých nehezkých holek. Šaty měla z nejdražší tkaniny, způsoby jemné a ušlechtilé a její krása…

Seděl tam a zíral na ni, stejně jako někteří z ostatních mladíků. Byla dokonalá. Plavé vlasy, modré oči, drobná ústa, která toužil přimět k úsměvu. A právě tehdy, ještě než s ní vůbec promluvil, se do ní bláznivě zamiloval. Později se musel prodírat houfem mužů, aby se k ní vůbec dostal. Jeho prudkost Alici zřejmě ohromila a její sklopené oči a tichý hlas ho očarovaly ještě víc. Byla tak ostýchavá, tak mlčenlivá, že mu skoro ani neodpovídala na otázky. Alice byla všechno, v co mohl doufat, ba ještě víc – panenská a přece ženská.

Tehdy večer ji požádal o ruku. Polekaně se na něho podívala a oči jí na chvíli zazářily jako safíry. Pak sklopila hlavu a zamumlala něco v tom smyslu, že je třeba zeptat se otce.

Druhý den se tedy Gavin vypravil za tím opilcem a požádal ho o Alicinu ruku, ale ten blábolil nějaké nesmysly o tom, že ji matka potřebuje. Mluvil podivně váhavě, jako by ho tu řeč někdo naučil a on ji teď lovil z paměti. Ať dělal Gavin, co dělal, nemohl Valence obměkčit, aby změnil názor.

Gavin znechuceně odešel a zuřil, že se mu nepodařilo dostat ženu, kterou chtěl. Nedojel daleko, když ji uviděl. Vlasy měla nezakryté a v zapadajícím slunci jí zářily, sytě modrý samet šatů se jí odrážel v očích. Dychtivě čekala na zprávu o otcově odpovědi. Gavin jí zlostně řekl, jak dopadl, a pak spatřil její slzy. Alice se je pokoušela skrýt, ale on je nejen viděl, ale i cítil. V mžiku seskočil z koně a ji stáhl z jejího. Ani nevěděl, jak se to stalo. V jedné chvíli ji utěšoval a za okamžik už byli tady, v tom tajném hnízdečku, šaty strhány, a uchváceni vášní se k sobě tiskli. Nevěděl, zda se jí má omluvit, anebo jásat. Rozkošná Alice není žádná děvečka, aby ji mohl povalit do sena, je to dáma, a jednoho dne se stane jeho ženou. A byla panna. O tom se přesvědčil, když na štíhlých stehnech uviděl dvě kapky krve.

Dva roky! Už jsou to dva roky, co se to stalo. Kdyby nebyl strávil tolik času ve Skotsku, kde střežil hranice, byl by trval na tom, aby mu Alici její otec dal. A právě to měl v úmyslu teď, když se vrátil. A bude-li to nutné, obrátí se se svou žádostí přímo na krále. Valence je nerozumný. Alice Gavinovi vyprávěla, co se do otce namluvila, jak ho prosila a zapřísahala, ale marně. Jednou mu ukázala modřinu, kterou si vysloužila, když se za Gavina přimlouvala. Tehdy Gavin zuřil vzteky. Popadl meč a byl by se za tím chlapem rovnou pustil, nebýt toho, že se Alice na něj pověsila a se slzami v očích ho prosila, aby proboha otci neubližoval. Jejím slzám nemohl nic odepřít, a tak meč znovu zasunul do pochvy a slíbil jí, že počká. Alice ho ujišťovala znovu a znovu, že si dá otec nakonec říci.

Nadále se tedy scházeli tajně jako trucovité děti – ovšem Gavinovi se takové počínání nelíbilo. Alice ho však prosila, aby za otcem nechodil a nechal na ní, aby ho přemluvila.

Nyní Gavin přešlápl a znovu se zaposlouchal. Stále jenom ticho. Dnes se dozvěděl, že Alice si má vzít tu hroudu bahna, Edmunda Chatworthe. Chatworth zaplatil králi obrovskou sumu, takže nebude muset táhnout do žádné války. To není chlap, pomyslel si Gavin. Chatworth si nezaslouží hraběcí titul. Není možné si představit, že by si Alice mohla vzít něco takového.

Najednou se Gavinovi zbystřily všechny smysly, když zaslechl tlumené zvuky koňských kopyt na zvlhlé půdě. Za chvíli už přiskočil k Alici a ta mu padla do náruče.

„Gavine,“ šeptala, „milovaný Gavine.“ Tiskla se k němu, skoro jako by se něčeho bála.

Snažil se ji od sebe odsunout, aby se jí mohl podívat do obličeje, ale držela se ho tak zoufale, že se už neodvážil. Na krku cítil vláhu jejích slz a veškerý vztek, který jím cloumal celý den, rázem vyprchal. Přivinul si ji blíž, do ouška jí šeptal slůvka lásky a hladil ji po vlasech. „Pověz mi, co se děje? Co tě tak ranilo?“

Odstoupila, aby se na něho mohla podívat, jistá si vědomím, že noc neprozradí, že nemá oči nijak zarudlé. „Je to příliš hrozné,“ zašeptala chraptivě. „To se nedá vydržet.“

Gavin poněkud ztuhl, když si připomněl pověsti o jejím sňatku. „Je to tedy pravda?“

Jemně popotáhla, dotkla se prstem koutku oka a zvedla k němu přes řasy pohled. „Marně do tatínka hučím. Dokonce jsem odmítla jídlo, abych jím pohnula, ale on nařídil jedné ženě… Ne, nepovím ti, co mi udělali. On řekl, že… Ach Gavine, vůbec nemohu opakovat, co mi řekl.“ Cítila, jak Gavin strnul.

„Já za ním půjdu a…“

„Ne!“ vykřikla Alice téměř divoce a svírala rukama jeho svalnaté paže. „To nemůžeš! Totiž…“ Spustila ruce a sklopila řasy. „Už se s tím nedá nic dělat. Zásnubní smlouva už byla před svědky podepsána. Na tom se nedá nic změnit. I kdyby mě otec odmítl Chatworthovi dát, musel by mu beztak vyplatit mé věno.“

„Zaplatím mu ho já,“ pravil Gavin studeně.

Alice na něho překvapeně pohlédla. Pak se jí do očí nahrnuly další slzy. „To by nepomohlo. Otec by mi stejně nedovolil, abych si tě vzala. To přece víš. Ach Gavine, co si jenom počnu? Budu se muset provdat za muže, kterého nemám ráda.“ Podívala se na něho takovým zoufalým pohledem, až si ji Gavin znovu pevně přivinul. „Kdybych tě měla ztratit, miláčku, to by byl můj konec,“ šeptala, když se mu tiskla hlavou na krk. „Ty jsi moje všecko, moje slunce i noc, já… já snad umřu, jestli tě ztratím.“

„To neříkej! Jak bys mě mohla ztratit? Vždyť víš, že jsem na tom stejně.“

Ustoupila, aby na něho pohlédla, teď už šťastnější. „Tak ty mě máš doopravdy rád? Máš mě natolik rád, že bude-li naše láska vystavena zkoušce, můžu si tebou být jistá?“

Gavin se zamračil. „Zkoušce?“

Alice se usmála skrze slzy. „Budeš mě mít pořád rád, i když se provdám za Edmunda?“

„Provdáš!“ Skoro to zakřičel a odstrčil ji od sebe. „Ty si chceš toho člověka skutečně vzít?“

„Copak to záleží na mně?“ Stáli tam mlčky a Gavin ji sžíral pohledem. Alice ostýchavě klopila zraky. „Tak já pojedu. Ztratím se ti z očí. Už o mě ani nezavadíš pohledem.“

Došla skoro ke svému koni, když se vzchopil. Hrubě ji chytil a přitiskl jí ústa na rty tak prudce, až ji poranil. Neříkali nic. Slov nebylo zapotřebí. Jejich těla si rozuměla, i když oni se nepohodli. Ostýchavá dívka najednou zmizela. Místo ní tu teď stála vášnivá Alice, kterou Gavin dobře znal. Její ruce z něho horečně strhávaly šatstvo, až zůstalo naházené na hromadě.

Hrdelně se zasmála, když před ní zůstal stát nahý. Tělo měl pevné, svalnaté z tolika let tělesné námahy. Byl o dobrou hlavu vyšší než Alice, která přerostla nejednoho muže. Ramena měl široká, hrudník mohutný. Zato boky štíhlé, břicho ploché a svalstvo se mu zřetelně rýsovalo. I stehna se mu vyboulovala svalstvem vypěstovaným tím, jak léta nosil těžkou zbroj.

Alice od něho odstoupila a nasála vzduch skrze zuby, jak ho hltala očima. Vztáhla po něm dravčí ruce a sápala se na něho jako šelma.

Gavin si ji přitáhl a políbil na drobná ústa. Ta se pod jeho rty široce otevřela a její jazyk se mu vnořil do úst. Pevně si ji přitiskl a dotyk šatstva na holé pokožce ho vzrušoval. Přejížděl jí rty po tváři, po hrdle. Měli před sebou celou noc a on ji chtěl dobře využít milováním.

„Ne!“ řekla Alice netrpělivě a prudce se od něho odtrhla. Spustila si plášť z ramen, nedbajíc na drahou látku. Gavinovy ruce odstrčila od přezky pásku. „Tobě to trvá moc dlouho,“ prohlásila věcně.

Gavin se chvíli mračil, ale když na zem odhazovala jednu vrstvu za druhou, přemohly ho opět smysly. Alice po něm dychtí stejně jako on po ní. Co na tom, že se nemůže dočkat, až se jejich těla k sobě přitisknou kůže na kůži?

Gavin by se rád chvíli kochal Aliciným štíhlým tělem, ale ona ho rychle stáhla na zem a její ruka ho okamžitě naváděla dovnitř. Pak už nemyslel na volné milostné pohrávání ani na polibky. Alice ležela pod ním a pobízela ho. Její hlas zněl drsně, když vedla jeho tělo, rukama mu pevně svírala boky, když se k němu stále prudčeji vzpínala. Jednu chvíli mu hlavou bleskla starost, že jí ublíží, ale jí dělala jeho síla zřejmě dobře.

„Teď! Teď!“ vyzývala ho, a když ji uposlechl, vyrazilo jí z hrdla hluboké vítězoslavné zaúpění.

Hned nato zpod něho vyklouzla a odsunula se. Vždycky mu opakovala, že se v ní sváří protichůdné pocity, když se pokouší smířit svůj stav neprovdané ženy se svou vášní. Byl by ji však rád objímal déle, víc se těšil z jejího těla, a možná se s ní dokonce znovu pomiloval. Tentokrát by to bylo pomalé milování, když už se strávila jejich počáteční vášeň. Snažil se nevšímat si pocitu prázdnoty, který se v něm rozhostil, jako kdyby něčeho jenom okusil, ale dosud se nenasytil.

„Už musím jít,“ prohlásila. Posadila se a začala se složitým oblékáním.

Rád pozoroval její štíhlé nohy, když si natahovala tenké plátěné punčochy. Aspoň pohled mu pomohl poněkud rozptýlit tu prázdnotu. Neočekávaně si vzpomněl, že zanedlouho bude mít jiný muž právo dotýkat se jí. Najednou se mu zachtělo ranit ji tak, jako ona zraňuje jeho. „Já jsem také dostal nabídku k sňatku.“

Alice se okamžitě zarazila s rukou na punčoše a zadívala se na něho. Čekala, co jí poví dál.

„S dcerou Roberta Revedounea.“

„Ten přece nemá žádnou dceru – jenom syny, a ti už jsou oba ženatí,“ namítla Alice. Revedoune byl jedním z králových hrabat, muž, vedle jehož panství vypadalo panství Edmundovo jako venkovská chalupa. Však to Alici trvalo dost dlouho, celé ty roky, co byl Gavin ve Skotsku, aby zjistila podrobné zprávy o všech hrabatech – o všech nejbohatších mužích Anglie – než došla k názoru, že nejvhodnějším úlovkem bude Edmund.

„Neslyšela jsi, že oba jeho synové umřeli na souchotě – je tomu dva měsíce?“

Zadívala se na něho. „Ale v životě jsem neslyšela, že by měl dceru.“

„Mladé děvče, jmenuje se Judita, mladší než její bratři. Slyšel jsem, že ji matka vychovávala pro klášter. Drží ji zavřenou v otcově domě.“

„A tobě nabídli, aby sis tu Juditu vzal? Zdědí otcův majetek, bude to bohatá dědička. Proč by ji nabízel…“ Zarazila se, aby Gavinovi neprozradila, co ji právě napadlo.

Odvrátil od ní tvář. Viděla, jak se mu zatínají čelistní svaly a měsíc se mu leskne na holé hrudi, dosud lehce zbrocené potem z jejich milování.

„Proč by nabízel takovou vzácnost nějakému Montgomerymu?“ dokončil chladným hlasem Gavin její větu. Kdysi bývala rodina Montgomeryů tak bohatá, že vzbudila závist krále Jindřicha IV. Ten prohlásil celý rod za zrádce a vzápětí začal mocnou rodinu ničit. To se mu dařilo tak dobře, že teprve teď, po stu letech, začali Montgomeryové opět postupně nabývat něco z toho, oč přišli. Avšak jejich paměť byla dlouhá a žádný z nich nestál o to, aby se mu připomínalo, čím kdysi bývali.

„Pro meče mých bratrů a můj,“ pravil Gavin za chvíli. „Na severu hraničí pozemky Revedouneů s našimi a on má strach ze Skotů. Uvědomuje si, že jeho půda bude pod ochranou, jestli se spojí s mou rodinou. Jeden z dvorních zpěváků ho slyšel prohlásit, že i kdyby se Montgomeryové nezmohli na nic jiného, dovedou aspoň dělat syny, co zůstanou naživu. Podle všeho tedy dceru nabízí jenom pod podmínkou, že jí udělám syny.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

PROLOG

1. kapitola