Copyright © Vladimír Liška, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Vladimír Liška, 2015

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-902-6 (ePub)

ISBN 978-80-7466-903-3 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Genius loci • Keltské rébusy

Kapitola 2

Soumrak bohů • Stradonice

Kapitola 3

Tajemství kouzelnice Kazi • Kazín

Kapitola 4

Záhadná pevnost • Wogastisburg

Kapitola 5

Otazníky lucké války • Turské pole

Kapitola 6

Corpus delicti • Olomoucké děkanství

Kapitola 7

Tajemství sovího hradu • Sovinec

Kapitola 8

Bludný duch • Jihlavské katakomby

Kapitola 9

Hrál Dalibor opravdu na housle? • Daliborka

Kapitola 10

Strážce minulosti • Krakovec

Kapitola 11

Tajemství prokletých mlýnů • Dolský mlýn u Jetřichovic

Kapitola 12

Psohlavci – pravda a mýtus • Chodsko

Kapitola 13

Záhada zbloudilé kulky • Eleonora Windischgrätzová

Kapitola 14

Smrtící plameny • Důl Vojtěch

Kapitola 15

Jezero duchů • Jeskyně Výpustek

Kapitola 16

Tajemství Stolové hory • Františkov

Epilog

Přehled použitých pramenů a literatury

Motto:

„Tím, že historie informuje lidi o minulosti, umožňuje jim posuzovat přítomnost.“

Thomas Jefferson

S láskou a úctou své mamince

PROLOG

V poslední době si často kladu otázku, proč jsou dějiny našeho národa pro tolik mladých lidí pouze nudnou naukou, kterou se musejí učit jen proto, že patří do školních osnov. Žijeme přece v počítačovém věku plném obrovského sumáře nejrůznějších informací, a pokud se někdo chce o té či oné historické události něco dozvědět, stačí kliknout a internet mu předloží to nejzákladnější, co potřebuje znát, i když takto získané znalosti většinou bývají dost povrchní. Kvalitní historickou knihu může internetové dějepisné zpravodajství jen asi sotva nahradit.

Možná to někomu stačí, nezpochybnitelným faktem však zůstává, že dějiny ve skutečnosti zůstávají složitým organismem paměti národů a kulturně-společenských odkazů lidí, kteří tu už s námi nejsou a jejichž životy byly utvářeny v běhu času různými způsoby, často již značně odlišnými od stále se zrychlujícího životního tempa současnosti.

V platnosti proto stále zůstává základní premisa, že historie je učitelkou života, neboť z ní můžeme čerpat nejen zajímavé, ale někdy i velmi důležité vědomosti, jež mohou být zároveň i poučením pro naši současnost a budoucnost. Ale pokud si kladu otázku, proč jsou dějiny pro někoho nudou, nemohu se ubránit dojmu, že to není kvůli historii samotné, ale kvůli těm, kdo se ji ostatním pokoušejí přiblížit. Vždy totiž záleží na způsobu, jakým si historické znalosti předáváme. To je klíč k tomu, zda budeme dějiny chápat jako cosi nezáživného a nezajímavého, nebo naopak jako způsob, jímž se naše vlastní chování a jednání bude obohacovat novým poznáním, kterým si dokážeme zušlechťovat duševní obzory.

Historie českých zemí je bohatá na události, jež formovaly náš stát i národ způsoby, které si v ničem nezadají s jinými státy a národy. Ale zvláštnost našich dějin spočívá v tom, že jsme se díky geografické poloze českého státu stali jakousi křižovatkou Evropy, kde se od prvopočátku naší národní existence střetávaly nejrůznější kulturní a politické vlivy – pravěkými Kelty počínaje a germánským, slovanským i židovským společenským živlem konče. V naší historii tak už od dob feudalismu zaznívá určitý kosmopolitní ráz, který se dnes v industriálním, počítačovém věku celosvětově prosazuje.

Jedna věc je však zřejmá: historii nelze změnit a náš svět je takový, jaký jsme si ho sami vybudovali. Nic víc a nic míň, neboť dějiny jsou dílem lidí a jinak k nim přistupovat nelze.

Ale čím hlouběji se do historie noříme, tím méně informací o dějinných jevech a událostech naší minulosti nacházíme. Spoléháme na dochované starobylé písemnosti i archeologické artefakty a snažíme se z nich vyčíst co možná nejobjektivnější informace. Ale někdy to nestačí, tápeme, pomáháme si hypotézami i spekulacemi, jak to či ono bylo nebo mohlo být. Tak vznikají dějinné záhady a diskutabilní otázky, které jsou kořením dějin.

Tady už nevystačíme jen se školometskou dějepisnou naukou, z historie se stává pozoruhodná detektivka s celou škálou možných rozuzlení, a právě to je na tomto společenském oboru nejzajímavější. Je to však zároveň i cesta, jak dějiny skrze jejich tajemství přibližovat dnešku.

Náhle už to není nuda, ale pátrání, jaká známe z detektivních příběhů. Rozdíl je ale v tom, že většinou vycházíme z reality, z toho, co se skutečně odehrálo, a nikoli z vymyšlených zápletek. Z dějin se najednou začne stávat jiný svět plný záhad, výzev a nerozluštěných hádanek. Svět dávných mýtů, pověstí a zlomků faktů vztahujících se k zapomenutým událostem, které lidská paměť po staletí oživovala vzpomínkami a vnášela do nich nové a nové podrobnosti, postavené už nejen na reálném, ale někdy už pouze na fantazijním základě starých legend, pověstí a mýtů.

Je fascinující do takového světa nahlížet a pokoušet se luštit jeho skryté peripetie, které lidská paměť opředla nejen zjištěnými fakty, ale i pozoruhodnými dohady. Hloubka minulosti se tak může stát neproniknutelným bludištěm, v němž ryze racionální přístupy střídají hypotetické úvahy nad dávno již ztracenými životy lidí a událostmi, které je doprovázely. Dějiny se náhle zároveň stávají i historií záhad a jejich rozměr začíná být úplně jiný, neboť přesahuje meze toho, čemu říkáme historická věda.

Ale právě přibližování a luštění historických záhad je jednou z účinných cest, jak se s dějinami seznamovat, aniž by byl kdokoli zahlcován přemírou faktů a dat, jak tomu stále někdy bývá. Vydejme se proto na exkurzi do míst spojených s dosud nezodpovězenými otázkami a nevyřešenými záhadami naší minulosti. To je totiž nejlepší cesta k pochopení kouzla historie, kterou již před mnoha tisíciletími antičtí učenci označovali za jednu z nejdůležitějších věd i významný způsob, jak obohacovat lidské poznání. Snad se jen sluší dodat, že měli pravdu.

KAPITOLA 1

Genius loci

Keltské rébusy

Keltové a jejich kultura jsou dnes u nás vzkříšenými dějinnými fenomény. Zatímco ještě před sto lety byla hlavní pozornost českých historiků věnována především slovanské minulosti a problematika keltské kultury stála spíše na okraji jejich zájmu, dnes nemůže být pochyb o tom, že během posledních dvaceti let došlo v České republice k renesanci keltské problematiky.

Možná je tomu tak proto, že naše etnické kořeny leží zčásti právě v keltské kultuře. Dokonce vznikly i nejrůznější zájmové spolky a sdružení zabývající se kulturním a duchovním odkazem Keltů, jejich způsobem života, ale i magií a léčitelstvím, na které se u nás již téměř zapomnělo. Také veřejnost má možnost se na slavnostech členů těchto zájmových uskupení seznamovat s výsledky jejich práce a objevovat tajemství dávno již zaniklého světa jedné z nejpozoruhodnějších kultur Evropy.

Ale Keltové nám také zanechali řadu zajímavých historických otazníků i záhad, na něž dosud jen těžko hledáme správné odpovědi.

Už jen jejich původ je záhadou, ale Keltové nepochybně tvoří koncovou linii tzv. megalitických kultur Evropy, jejichž počátky sahají až kamsi do 3. tisíciletí př. n. l. Dřívější megalitické kultury tak tvoří pojítko s budoucí keltskou kulturou a staly se jedním z jejích podstatných duchovních zdrojů. Dalším pak byla vyspělá kultura antického Říma, s níž se Keltové nejprve dostali do obchodních styků a později i mocenských střetů.

Archeologové a historikové se zároveň shodují v závěru, že keltská kultura vznikla na přelomu doby bronzové a železné – čili někdy kolem 7. století př. n. l. – jako nejvýraznější odnož předkeltských megalitických kultur. Tehdy také začíná docházet i k pohybům a expanzi keltských kmenů po celé Evropě a jejich osídlovací prostor se začal rozšiřovat až do české kotliny. Ale existovala vůbec nějaká pravlast Keltů, odkud poté expandovali všemi směry?

V Encyklopedii antiky (Academia, 1973) se můžeme dočíst, že „etnický původ Keltů není dosud zcela jasný. Jejich předky lze nalézt již v mohylové kultuře bronzové a pak v kultuře popelnicových polí od severní Francie přes jižní Německo až do Čech (1500–700 př. n. l.). Ale už řecký historik Polybios (žil v letech 200–120 př. n. l.) ve svém rozsáhlém díle Historiai nazýval Kelty Galatai (Galové) a tímto názvem označoval kmeny žijící od Hispánie, Británie, Galie až po střední Evropu“.

Z toho lze usuzovat, že žádná keltská pravlast neexistovala. Šlo o pravěké kmeny žijící v Evropě, které vedle megalitického stavitelství pojila i víra ve stejná božstva, společný nebo příbuzný jazyk i velice podobné kulturní tradice, znalosti a dovednosti.

O keltské pravlasti proto můžeme uvažovat pouze hypoteticky a tvořila ji především území dnešního Španělska, Francie, Anglie, Švýcarska, jižního Německa a horního Podunají. Žily zde různé keltské kmeny, z nichž nakonec jeden z nich – Bójové – pronikl až na území dnešních Čech, kde během šesti následujících staletí vybudoval jedno z významných center keltské civilizace. Někteří archeologové však soudí, že například území na jihozápadě Čech (především pak Šumava) bylo keltským etnikem osídleno již mnohem dříve.

Ale na našem území, podobně jako tomu bylo i na dalších místech keltského osídlení v Evropě, se dochovaly podivné kamenné stély (menhiry), jež byly původně rozeseté po celé české kotlině, a těch několik desítek, které dnes můžeme obdivovat, jsou už jen pozůstatky někdejších pravěkých menhirových polí.

Většina z nich zmizela po nástupu křesťanství, neboť křesťanské kněžstvo v nich spatřovalo viditelné symboly pohanství, proti kterému bojovalo, a proto se rozhodlo je zničit. Jedním z těch, kdo patřil mezi aktivní likvidátory menhirů, byl sv. Prokop, zakladatel Sázavského kláštera. V místech, kde stávaly největší kamenné stély, pak vznikaly křesťanské svatyně (kaple, kostely), čímž měly být mezi lidmi vzpomínky na éru pohanství definitivně vymazány.

To, že u nás menhiry budovali výhradně Keltové, je však jen pouhý mýtus. Skutečné stáří řady těchto kamenných stél může v mnoha případech sahat až do předkeltských časů, neboť určit bezpečně, zda ten, či onen dochovaný menhir byl skutečně keltské provenience, je dnes už prakticky nemožné. Je ale pravda, že se často nacházejí poblíž někdejších keltských sídel a byly zřejmě předmětem jejich uctívání.

O skutečném významu těchto pravěkých kamenných památníků se mezi odborníky diskutuje dodnes. Není jasné, proč si naši dávní prapředkové dávali takovou práci tyto těžké kamenné stély přepravovat na určité a zřejmě předem vybrané lokality a tam je vztyčovat. Jaké důvody je k takovému počínání vedly?

Podle některých legend pocházejících z francouzské Bretaně, kde se nachází největší množství obřích menhirů, se už před dvěma tisíciletími tato místa stávala shromaždišti keltských druidů k provozování náboženských obřadů, při nichž tito kněží údajně věštili budoucnost.

Pomocí detekční techniky zjišťující energetické toky bylo již dávno prokázáno, že velké menhiry kolem sebe vyzařují zesílená energetická pole. Tento poznatek platí i o největším českém menhiru nazývaném Kamenný pastýř a nacházejícím se poblíž obce Klobuky na Lounsku. Pravděpodobně se jedná o relikt pravěkého menhirového pole tvořeného menšími kamennými stélami rozprostírajícími se v kruhu kolem centrální stély Kamenného pastýře. Tyto menší menhiry se však nedochovaly.

Při měřeních o letním slunovratu roku 1994 zjištěné hodnoty vykazovaly pulzující energetické pole kolem Kamenného pastýře až do vzdálenosti necelého metru, což u senzitivních osob může vyvolávat změny v energetické činnosti mozku. Dostávali se snad u velkých menhirů keltští druidové do stavů změněného vědomí a věšteckého transu? Takovou domněnku nelze vyloučit, neboť toto keltské kněžstvo tvořilo uzavřenou kastu lidí nadaných některými paranormálními schopnostmi, k jejichž rozvoji podle tajných druidských nauk přispívaly i cílené meditace a další duchovní cvičení. Toto umění pak bylo mezi Kelty předáváno z generace na generaci.

Je tedy pravděpodobné, že menhiry nebyly na určitých místech vztyčovány náhodně, zřejmě šlo o lokality, kde docházelo k silným výronům geomagnetických polí, které byly například ve starověké Číně nazývány „dračími žílami“. Jednalo se o vyzařování zemského magnetismu v místech podzemního pnutí tektonických zlomů i mas podzemních vod – dnes se hovoří o telurických energetických proudech.

Některé velké menhiry však také mohly sloužit jako zaměřovací body v krajině, sloužící ve vztahu k okolním vyvýšeninám v terénu k určování slunovratů, od nichž se pak odvíjely nejen posvátné rituály na počest Slunce nebo Měsíce, ale i určité činnosti související se zemědělskými pracemi (orba, setí, sklizeň atd.). Jinými slovy, menhiry mohly mít v pravěku i funkci „zaměřovačů“ k pozorování nejen běžných nebeských těles, ale i některých hvězd a souhvězdí. Měly tedy archeoastronomický význam.

Bohužel z jejich skromných zbytků, jež se u nás dochovaly, si o jejich skutečném účelu asi nikdy nebudeme s ničím jisti a navždy už zůstaneme jen u více či méně pravděpodobných hypotéz.

Tyto pravěké kamenné stély proto můžeme i u nás považovat za jednu z nerozluštěných záhad Keltů nebo jejich pravěkých předchůdců. Menhirové rébusy už asi s jistotou nikdy nebudeme schopni rozluštit. Snad můžeme tvrdit pouze to, že místa se vztyčenými kamennými stélami byla odpradávna považována za posvátná, ať už byl důvod jejich uctívání jakýkoli.

Ale s Kelty jsou spojené i další zajímavé otazníky. I když je dnešní romanticky laděné pohledy na jejich kulturu mají tendenci vykreslovat jako mírumilovné etnikum, takový pohled zůstává historické realitě vzdálený. Je totiž pravda, že Keltové byli obávanými a krutými válečníky. Kolem roku 390 př. n. l. se jim dokonce podařilo dobýt Řím, z něhož odtáhli až po tučném výkupném. Jejich nájezdy na území tehdejší římské říše měly jednoznačně loupeživý charakter a Řím s nimi vedl boje ještě celé následující století, než se mu je podařilo definitivně porazit. Keltští bojovníci se později na území tohoto antického impéria nechávali najímat do služeb římských panovníků a vedle Germánů tvořili důležitou součást jejich armád.

Nebyli to žádní beránci. Jednotlivé keltské kmeny mezi sebou často vedly války o území, což bylo pro vzmáhající se římskou říši štěstí, neboť tato jejich nejednotnost nakonec v západní Evropě vedla k tomu, že si jejich enklávy Římané jednu po druhé porobili a postupně jim vnutili svou vlastní románskou kulturu. Zhroucení keltské kultury nakonec přivodila i sílící mocenská expanze Germánů do střední Evropy, odkud byli Keltové zčásti vytlačeni a zčásti splynuli s germánským etnikem.

Keltská civilizace se od poloviny 1. století př. n. l. začala hroutit a v následujících staletích téměř zcela zanikla. Ale její duchovní odkaz se stále v některých evropských regionech (Irsko, Bretaň aj.) udržoval, i když během uplynulých dvou tisíciletí se toho už hodně zapomnělo. Kdo dneska ví, že třeba kalhoty nebo první zemědělské žací stroje začali v Evropě používat právě Keltové?

Ale největší otazníky se týkají některých rituálů, jež souvisely s jejich specifickými náboženskými představami. Jednou z nich byl kult hlav (resp. lidských lebek), jenž byl mezi Kelty hojně rozšířený. Stále není úplně jasné, co vlastně představoval, ale podle některých vysvětlení mohl tento kult souviset s vírou Keltů v převtělování a existenci duchovních bytostí. Je také možné, že se jednalo o kult předků, kdy se lebky význačných zemřelých bojovníků a kmenových vůdců stávaly předmětem uctívání.

Keltský kult hlav však není ničím výjimečným. Také jiné civilizace uctívaly lidské lebky jako zdroj vědomí a duchovní síly. Mezi jinými k nim na opačné straně světa patřili i Mayové, kteří dokonce uctívali lidské lebky vyrobené dodnes neznámou technologií z přírodního křišťálu.

Rovněž je možné, že uctívání lidských lebek souviselo i s pravěkým šamanismem. U Keltů to byli druidové, kteří se zřejmě uměli dostávat do psychedelických stavů, a dokonce u sebe navozovat i stavy mimo tělo (tzv. prostorové astrální cestování). Tak či tak, hlava jako sídlo mozku a lidského vědomí byla již v pravěku považována nejen za zdroj energie, ale také duše, to znamená paměti, emocí i snů. Kult hlav tak mohl být evokován i představou, že useknutí hlavy znamená definitivní ztrátu duše, jejíž energetický potenciál pak přechází na toho, kdo takový rituál provedl.

Podle jiných názorů byl kult hlav u Keltů motivován válkami a vírou, že pokud v boji bude protivníkovi useknuta hlava, vítěz může kalkulovat s tím, že energie poraženého nepřítele se do něj vtělí a znásobí jeho odvahu a sílu. Projevem této náboženské víry byly i keltské svatyně, v nichž se podle soudobých výkladů historiků uchovávaly a vystavovaly lebky poražených nepřátel, většinou významných válečníků. Ale je také možné, že tyto lebky byly rituálními depoty a jednalo se o pozůstatky lidí, o nichž panovalo přesvědčení, že by i po smrti mohli škodit živým. Proto není vyloučeno, že se u Keltů setkáváme s protivampyristickými opatřeními ve zcela specifické rituální podobě. Také tuto hypotézu je možné brát v potaz.

Kult hlav tedy mohl mít více příčin plynoucích z náboženských představ Keltů, že někteří mrtví by i po smrti mohli být nebezpeční v podobě astrálních bytostí. Oddělení lidské hlavy od těla byl zřejmě způsob, jak tomu zabránit, což známe i z pozdějších dob v podobě protivampyristických rituálních pohřbů, kdy jedním z opatření proti upírům bylo právě setnutí hlavy. Tak nebo tak, o keltském kultu hlav se toho dosud mnoho neví a jedná se o další záhadu související s touto pozoruhodnou civilizací.

Z antických pramenů se rovněž dozvídáme, že Keltové prováděli i rituály, při nichž byli obětováni lidé. Například válečné zajatce zavírali do obřích proutěných košů, v nichž je pak upalovali. Lidské obětiny však mívaly i podobu krvavých rituálů, rozšířených i u jiných národů jako nejvyšší úlitba uctívaným božstvům. V tomto směru ani Keltové zřejmě nebyli výjimkou, i když to soudobí romantičtí vyznavači jejich civilizace neradi připouštějí nebo něco takového odmítají jako pomluvy antických historiků.

To však nic nemění na historickém faktu, že Keltové časem vybudovali civilizaci, která kulturně-společenský vývoj Evropy posouvala kupředu. Mimo dosah antické civilizace například začali budovat zárodky budoucích měst. Šlo o opidda, velké pevnostní aglomerace, v nichž mohly žít tisíce lidí. Oppida se stala centry moci keltských kmenových vladařů, ale zároveň tvořila i důležitá střediska obchodu a řemeslné výroby. K těmto keltským pevnostem, ležícím většinou při velkých řekách, se soustřeďoval i dálkový obchod s okolním světem, sem mířily cizí kupecké karavany a v případě ohrožení se oppida stávala útočištěm okolního keltského obyvatelstva, kde bylo možné se mnohem lépe bránit každému nepříteli. Proto je kultura keltských oppid právem považována za vrchol keltské civilizace, kdy se toto etnikum přiblížilo k vytvoření organizačně i mocensky samostatných společenství. Ale vládla mezi nimi řevnivost a konkurence a tato kmenová roztříštěnost se stala jednou z vnitřních příčin úpadku a zániku kultury oppid, za kterou pak následoval úpadek celé keltské civilizace i její násilný rozvrat.

To potvrdily i archeologické vykopávky v místech, kde v české kotlině velká keltská oppida stávala (Závist u Zbraslavi, Stradonice aj.). O jejich násilném zániku v 1. století př. n. l. nemůže být pochyb, stejně jako nejsou mezi historiky pochybnosti o exodu keltského obyvatelstva na území římského impéria poté, co do Čech vpadli germánští Markomané. Z keltské civilizace Bójů zbyly jen trosky, i když se dnes soudí, že alespoň část Keltů u nás nakonec splynula s nově příchozím germánským etnikem.

Dosud převažuje názor, že Germáni na vyspělejší keltskou civilizaci kulturně a duchovně neuměli navázat a jejich panství u nás znamenalo éru úpadku. Ale markomanský vládce Marobud provedl něco, co Keltové nikdy nedokázali. Na území české kotliny založil silnou germánskou říši, která sice netrvala dlouho, ale byla schopná nějaký čas úspěšně čelit i mocenskému tlaku římského impéria. To by však sotva bylo možné, pokud by Germáni nepřevzali organizační a správní kulturu Keltů, kterou se germánský král Marobud dál chystal rozvíjet a možná by časem dospěl až k vybudování prvního státního útvaru na našem území.

Ale to už nestihl. Kolem roku 19. n. l. byl ve válce s jiným germánským kmenem Cherusků poražen a nakonec donucen odejít do římského exilu, kde po osmnácti letech internace zemřel. Jeho sen o vytvoření silné germánské říše se rozplynul.

Keltsko-germánské společenství na našem území přežívalo až do 5. století, kdy začalo být vytlačováno nově příchozími Slovany. Duchovní odkaz keltské civilizace však nebyl zapomenut. Jak Germáni, tak i Slované měli ke keltskému náboženství spojenému s uctíváním přírodních sil a vesmírných těles blízko. Také někdejší keltská hradiště, která nepodlehla zkáze, byla Germány i Slovany dál využívána a v české kotlině se mezi obyvatelstvem celá dlouhá staletí vyprávěly prastaré příběhy o dávném světě Bójů. Rovněž keltské léčitelské umění se u nás zčásti provozovalo až do křesťanských časů a nikdy nebylo zcela zapomenuto.

Zajímavé také je, že absence keltských písemných památek na našem území zavdala podnět k úvahám o tom, že Bójové nepoužívali písmo. To však nemusí být nutně pravda, jak o tom svědčí nápisy na u nás nalezených keltských mincích (duhovkách), kde se ovšem v keltštině používaly latinské písemné znaky. Pokud existovaly nějaké keltské písemnosti, je pravděpodobné, že byly v průběhu následujících věků zničeny jak při nájezdech Germánů, tak později při tzv. velkém stěhování národů, kdy ve čtvrtém a hlavně v následujícím pátém století na evropském území dochází k dalším mocenským střetům s kočovnými Góty a Huny.

O tomto období však nejsou z našeho území žádné informace. Co se zde dělo, není zcela jasné. Někteří badatelé jsou toho názoru, že se počet usedlých obyvatel v české kotlině až do příchodu Slovanů neustále snižoval – ať už v důsledku válek, nebo kmenových migrací. Někdejší keltská oppida se rozpadávala a jejich zbytky zarůstaly bujnou vegetací.

Téměř další dva tisíce let se o podivuhodné keltské civilizaci v Čechách nic nevědělo, až teprve rozvoj moderní archeologie v druhé polovině 19. století vedl ke znovuobjevení dávného světa Bójů a s nimi spojených historických rébusů, které tu po nich zbyly a o nichž se diskutuje dodnes.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prolog

KAPITOLA 1 Genius loci Keltské rébusy