Přeložila:

JARMILA KRATOCHVÍLOVÁ

Jane Ashford: Manželství s cizincem

Vydání první

Copyright © 2015 by Jane LeCompte

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1947. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Married to a Perfect Stranger vydaného nakladatelstvím Sourcebooks Casablanca, an imprint of Sourcebooks, Inc.,

v roce 2015

Český překlad © 2015 Jarmila Kratochvílová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na přebalu © 2015 Jon Paul

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET®jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0169-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0170-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Jane Ashford

Manželství s cizincem

Ukázka z elektronické knihy

Jedna

John Bexley stál u zábradlí lodě ALCESTE a pozoroval šedou vodu valící se kolem. Na hřbetech vln se tvořily pruhy pěny, obloha byla zatažená. Plachty se nadouvaly v čerstvém větru a proud v úžinách, kterými proplouvali, na půl cesty mezi okolním světem a domovem, je poháněl ještě rychleji. Nebyla to opravdová bouře, ale bylo to počasí, kterému námořníci říkají „řízné“. Houpání a naklánění lodi z boku na bok dělalo z malé kabiny v podpalubí, o niž se dělil, klec, se kterou jako by třásly něčí obrovské ruce. Bylo mnohem lepší dýchat svěží vzduch na palubě, snést občasnou slanou spršku i burácení, cítit vzrušení z rychlé plavby. Člověk měl pocit, že létá.

V okamžiku, kdy náraz větru naklonil loď blíž k hladině, sevřel zábradlí pevněji. Voda, která vyšplouchla na palubu, zabublala a zašuměla na prknech. Nadšení z toho závodu s větrem bylo ovšem jen nepatrnou náhradou za nezdar mise. Mířili k domovu, aniž dosáhli výsledku, hlavně kvůli neústupnosti čínského císaře. On sám, jako nižší úředník diplomatického sboru, neměl žádný významný podíl na tom, že se jim nepodařilo naklonit si císaře. Ale viděl a poznal věci, které si nikdy ani nedovedl představit. V hlavě se mu rojily nové myšlenky. Zašklebil se do poryvu větru. Obrovský prostor, burcující energie vln a stav oblohy korespondovaly s jeho náladou. Měl zvláštní pocit. Jako by v něm na té dlouhé plavbě vzklíčilo něco nového.

Z ničeho nic se ozvala rána jako z děla. Loď se otřásla po celé své délce a zůstala stát. Johna to srazilo na kolena. Pak se plavidlo otočilo kolem své osy a převrátilo se na bok. Plachty při tom plácly do vody jako výstřel z pistole. John vyskočil a divoce se rozhlížel, odkud útok přišel. Stěžně se třásly, bylo slyšet praskání namáhaného dřeva. Narazili na něco v moři.

John, přitisknutý k zábradlí a provazům, nakoukl přes bok. Pěna vířila kolem skály pod hladinou. Najednou se vítr opřel do plachtoví a přisunul je ještě blíž. Viděl, že v trupu je trhlina a valí se do ní voda. Zřejmě v té úžině vybočili z plavební trasy. Napřímil se. To se už na palubu vyhrnuli námořníci a v nastalém zmatku do sebe navzájem vráželi. Ale kde je kapitán? A co první důstojník? Někdo musí něco dělat, dávat rozkazy.

Uvědomil si, že starší důstojníci večeří s lordem Amherstem a vysoce postavenými členy diplomatické skupiny. Proč však nepřicházejí na palubu? John se soustředil na kormidelníka. Právě se nakláněl nad velkým lodním kolem. A to, co zjistil, jej evidentně ohromilo.

Příď lodi klesala a nabírala vodu. Potápěli se. Takže zemře tisíce mil od domova. Rodina ani přátelé se po dlouhé týdny nedozvědí o jeho osudu. A Mary. S novomanželkou se právě začínali vzájemně poznávat, když od sebe byli odtrženi kvůli této plavbě. Když teď klesne ke dnu, do tohoto chladného cizího moře, stane se z ní vdova. John sevřel lanoví tak pevně, že se mu zaryly nehty do dlaní.

Přisámbůh, to ne! V Johnovi se probudil odpor, zuřivý, nezkrotný a spolu s tím rostla jeho sebedůvěra. Silnější, než jakou kdy vůbec pocítil. Už věděl, co dělat. Za nimi, docela blízko, pluje Lyra. „Připravte záchranné čluny,“ křikl na nejbližší námořníky. „Všichni musí z lodě pryč. Potápíme se.“

To už se několik členů posádky rozběhlo ke kladkám a na jeho příkaz se k nim připojili další. John rychle zamířil k poklopu, aby se podíval, co zdrželo lorda Amhersta a ostatní.

V okamžiku, kdy vstoupil do úzké chodbičky, potácel se k němu jeho kolega, Edmund Fordyce. „Kde je lord Amherst?“ zeptal se John.

„Jak to k čertu mám vědět?“ odpověděl Fordyce. Přirazil Johna ke stěně a snažil se prodrat kolem něj. „Uhni mi z cesty, ty idiote. Do kajuty se mi valí voda.“

„Narazili jsme na skálu. Musíme najít...“

„To, co chci najít já, je cesta tady z tý bedny.“ Fordyce se neurvale protlačil kolem Johna a zamířil k poklopu.

„Fordyci! Potřebujeme...“

„Já si potřebuju zachránit krk. Ty si dělej, co libo.“ Jeho tón naznačoval, že považuje Johna za blázna. Zapotácel se, jak se loď nahnula, a potom vyskočil ven na palubu. Poklop se za ním s bouchnutím zavřel.

John se odlepil od stěny a vykročil hlouběji do lodi. Dřevo skřípalo a podlaha se mu hýbala pod nohama. Z kabiny nalevo se vylévala voda. Dveře do kapitánovy kabiny na konci chodby byly zavřené. Byla pod nimi zaseknutá dlouhá štěpina dřeva, a nešly proto otevřít. Zevnitř bušil někdo do dveří pěstmi. Změť hlasů volala o pomoc. Někdo zkoušel bodat nožem do prken ve výši ramen.

„Chvíli vydržte,“ zakřičel John. Ohnul se a zalomcoval dřevem. Napoprvé to nešlo, ale když do něj kopnul, pohnulo se a konečně povolilo. John je odhodil a strčil do dveří.

Rozletěly se a s klením vyběhl kapitán. Jeho první důstojník a další členové posádky v závěsu za ním. Pak se objevil lord Amherst a starší diplomaté. Hromadně se drali k východu. „Narazili jsme do skály,“ řekl John, ale nebyl si jistý, zda ho někdo slyšel.

Když se chumel přehnal, John se také obrátil k odchodu. Voda už dosahovala na špičky jeho vysokých bot. Jak míjel kabiny podél chodbičky, v rychlosti do každé nakoukl. Všechny byly prázdné, kromě té poslední. Zůstal tam Reynolds, jeden z vojáků, kteří je doprovázeli, omráčený a krvácející z rány na hlavě. John kolem něj ovinul paži a vedl jej nahoru na palubu.

Tam už situace nebyla tak chaotická. Kapitán dával rozkazy, kormidelník se mezitím vzpamatoval. Do rozbouřeného moře začali spouštět záchranné čluny. Do jednoho z nich právě nasedal lord Amherst. Paluba už byla nebezpečně nakloněná. Jak voda postupně zaplavovala nákladní prostory na přídi, zvedala se záď do výšky. John táhl Reynoldse přes otřásající se prkna. Zvuk dřeva drtícího se na skále byl teď mnohem slyšitelnější, přehlušoval i zmatený křik kolem.

Jeden muž z posádky mu pomohl s Reynoldsem. A tak se mohl spustit po laně do zaplňujícího se člunu. Viděl, jak jejich sesterská loď Lyra stojí v nevelké vzdálenosti a čeká, aby je vzala na palubu. Jako tečky na vlnách k ní mířily záchranné čluny. Když poslední muž naskočil do člunu, John se bez váhání chopil vesla a začali si probojovávat cestu k záchraně. Jak z něj napětí opadávalo, začal naprosto nepochopitelně cítit vzrušení. Intenzivně si uvědomoval, jak se mu při veslování napínají svaly, jak mu spršky vody zanechávají slanou chuť na rtech, slyšel hvízdání větru. Měl vůbec někdy tak silný a jasný pocit, že žije? Všemi smysly cítil, že po tomto hlubokém zážitku už nebude cesty zpět. Že od teď už bude všechno jiné.

Krátce nato dorazili k Lyře a její posádka jim pomohla dostat se do bezpečí. John se přehoupl přes zábradlí a otočil se zpátky k Alceste. Loď, která je dopravila z Anglie do přístavů v Číně a část cesty zpátky, se nyní potápěla. Většina jeho věcí, včetně dárků, které koupil pro rodinu, šla ke dnu s ní. Vlny se přelévaly přes přední palubu, ráhna a svitky lan se uvolněné pohupovaly na vodě. Příď už byla pod vodou, zbytek trupu se nakláněl, jako by váhal, a potom sklouzl do vzdouvajícího se moře. Bylo namístě sklonit hlavu na znamení posledního sbohem příteli.

„Dohlédl jsem na to, aby se všichni v pořádku dostali ven, sire,“ zaslechl hlas za sebou. „Přece tam někoho nenecháme.“

Otočil se a zjistil, že Fordyce mluví s lordem Amherstem.

„Člověk musí splnit svou povinnost bez ohledu na nebezpečí.“

Lord Amherst přikývl, oči upřené k místu, kde zmizela Alceste. John zíral na Fordyce, udivený jeho nestoudností. Někdo přece musel vidět, jak všechny předběhl, aby se dostal k záchranným člunům.

Jako by cítil jeho upřený pohled, Fordyce na něj vrhl ostrý pohled svých bledě modrých očí, kterým hned uhnul. „Myslím, že to mám v krvi, sire,“ řekl lordu Amherstovi. „To už je rodinná tradice.“

John nezaslechl, co lord Amherst zamumlal v odpověď. Jeho pozornost zaujal kapitán Lyry, který právě přikazoval kormidelníkovi, aby dával dobrý pozor na skryté útesy.

Malé somersetské sídlo odpočívalo v poklidu pod červnovým sluncem. Červené cihly, vyzrálé věkem, klenutá okna a nazrzlé komínové nástavce sálaly horkem. V zahradě, provoněné letními květy, bzučely včely. Listoví v malém parku ztěžklo hustotou, zeleň trávníků oslňovala.

Ale v příjemném salonu v zadní části domu Mary Flemingová Bexleyová neměla ani zdaleka podobný pocit klidu. Přestože svou matku pozvala, dokonce na ni naléhala, aby přijela, návštěva neprobíhala příliš uspokojivě. „Bydlím s tetou už osmnáct měsíců, mamá,“ říkala právě, „vím, co...“

„Inu, museli jsme tě někde umístit,“ pronesla její matka smířlivě. „Bylas teprve měsíc vdaná, když tvůj manžel pláchl do Číny.“ Řekla to takovým tónem, jako by mise, na kterou John odjel, byla jakousi Maryinou chybou.

Co bych asi odpověděla, pomyslela si Mary, kdyby John řekl: „Vezmeš si mne a potom odejdeš žít dlouhé měsíce se svou pratetou, zatímco já odpluju na důležitou diplomatickou misi do Číny?“ Její odpověď by byla asi trochu komplikovanější než pouhé „ano“. Měla méně než měsíc na to být vdanou paní, když byl najednou pryč, na druhé straně světa, a ona byla odeslána do Somersetu.

Doslova. A to byl kámen úrazu. Připadalo jí, že je vždycky nějakým způsobem někam odeslána. Jako balík se špatnou adresou nebo nějaký šál zapomenutý na večírku. „Je mi dvacet čtyři,“ začala, „jsem vdaná...“

„Konečně,“ přerušila ji matka. „A to díky mně. A paní Bexleyové, samozřejmě.“

Samozřejmě, pomyslela si Mary. Nápad dát je dohromady měly jejich rodiny a spojenými silami je k tomu dotlačily. Předtím to Mary nedošlo, teď už tomu rozuměla. Jak Flemingovi, tak Bexleyovi usoudili, že jejich potomci se k sobě dobře hodí. Mary, nejméně slibná z pěti sester, údajně bez zdravého rozumu. John, zastíněný výraznými úspěchy svých tří bratrů, zaseklý na nevýznamném postu na ministerstvu zahraničí. Mary zaslechla svou a Johnovu matku, když probíraly jejich podobné vady krátce potom, co John odjel na svou misi. Vlastně tehdy rozhodovaly, co „s ní“. Byli s Johnem vehnáni do manželství asi tak, jako se zlobivé děti pošlou někam do školy. Proč si to jen nechala líbit? „Teta Lavinie není, jaká bývala,“ začala znovu.

„Opravdu? A co potom je?“ zasmála se její matka. „Pamatuješ, jak ji tvůj otec přirovnával k fregatě pod plnými plachtami – příď vysunutou vpřed, nos vhodný k rozrážení vln. Musela jsem ho napomínat, protože jsem se bála, že některá z vás to bude opakovat.“

Mary si na to pamatovala. Její čtyři sestry se Lavinie bály, když k nim přijela na návštěvu. Přihnala se jako loď poháněná větrem, trousila připomínky, rozdávala podivné dárky, občas zazněla salva smíchu. Jedinou Mary fascinovala. Chodila za ní jako nějaký zvídavý mořský pták, který sleduje zčeřenou vodu za lodí. Ale když za ní přijela, se smutkem shledala, že už to není ta stejná teta Lavinie. „Zestárla,“ prohlásila, „a je zmatená.“ Vlastně ještě hůř – trpěla úzkostí, byla jenom pouhým stínem té impozantní osobnosti, kterou bývala.

Matka se zamračila. „A z čeho by byla zmatená? Zdála se mi docela v pořádku. Možná trochu víc unavená, ale jak sama říkáš, je jí téměř osmdesát. Určitě bude v pořádku, jen když si trochu zdřímne.“

Teta Lavinie měla zrovna svůj dobrý den, což Mary sice těšilo, ale o to těžší pro ni bude matku přesvědčit.

„Mám pocit, Mary, že zmatky tu vytváříš pouze ty. Zveš mne sem, naléháš, že musím přijet, a já stále ještě nevím proč. Já mám doma dost práce, víš.“

Matka měla neustále dost práce. Připomínala jestřába, který se střemhlav vrhal na kořist, kdykoliv hrozil sebemenší nepořádek. Mary se teď snažila najít správná slova, ale moc jí to nešlo, protože musela čelit tak dobře známé matčině netrpělivosti. „Dovol, abych ti něco ukázala.“ Ruka se jí jemně třásla, když sahala po svém skicáři.

„Ach, Mary.“ Matka vzdychla a potřásla hlavou. „Já nemám čas prohlížet tvoje kresby. Řekni prosím, že jsi mne sem netáhla třicet mil po hrbolatých cestách jenom proto, abys mi předvedla svou sbírku náčrtků. Dítě si může dovolit snít a ponořit se do svých zálib, ale...“ Promnula si čelo.

Mary pocítila starou beznaděj. Nedokázala přestat kreslit, stejně jako nemohla přestat jíst. Ale to její matka nikdy nepochopí. Mary se s ní o tom přestala dohadovat už před léty. Chtěla skicář odložit... Ale ne. Matka odjede, aniž schválí její plán. A co bude s tetou Lavinií, až Mary opustí dům? John se musí jednoho dne vrátit. „Prosím, mamá, jenom se podívej.“

Hlas Maryiny matky zazněl poněkud ostřeji. „Mary, sama víš, že jsi dospělá. Musíš přestat plýtvat časem na takové hlouposti a začít se zabývat něčím užitečnějším.“

Jedna její část zatoužila po tom se vzdát, někam se odplížit a ukrýt své kresby i sebe tak, jako to často dělávala, když byla ještě doma. Ale potom se odněkud vynořilo odhodlání nenechat se odbýt. Mary v těch posledních chaotických měsících přišla na něco podstatného. Vlastně jí to odhalil ten vynucený přechodný pobyt v Somersetu. Konečně pochopila, že když chce nějaké situaci opravdu porozumět, musí si lidi, kterých se to týká, nakreslit. Kreslení bylo pro ni klíčem k pochopení světa. Teprve potom uviděla věci takové, jaké ve skutečnosti byly. Teprve potom si mohla rozmyslet, co dělat, a najít ta správná slova, kterými by to vyjádřila.

Věděla, že její kresby zachycují nejenom vzhled, ale i pocity. Zvlášť když byly položené vedle sebe. Nedokázala vysvětlit, jak se to děje. Někdy to pocítila dřív, než začala kreslit, jindy se to projevilo, až když byla kresba hotová. Z nějakého důvodu její ruce dovedly, když se pohybovaly, zachytit jemné detaily. Nenaučila se to z knih, ani při hodinách kreslení. Slova se jí v mysli neudržela, ať se snažila sebevíc, ale tvary a odstíny jim dávaly smysl. Její matka, stejně jako její sestry, se jenom podívaly a v tom okamžiku chápaly smysl slov, bez námahy si zapamatovaly všechno, co četly, a tak jim její neschopnost připadala směšná. Matku to ovšem zlobilo. I teď vypadala poněkud rozčileně a Mary byla z jejího dobře známého výrazu nervózní, ale odvážila se udělat ten krok. „Ne, musíš se podívat.“

Než matka stačila znovu zaprotestovat, otevřela prudkým pohybem skicář a položila před ní dvě kresby.

První byl portrét ženy ve středním věku namalovaný vodovými barvami. Tvář na něm pohlížela na diváka s klidnou autoritou. Rozhodnost, hraničící s umíněností, byla znát v sevření rtů. Hrdost a fantazie se projevovaly v módním zastřižení prošedivělých kadeří. Mary dokonce zachytila nepatrný třpyt v modrých očích a neutuchující zvídavost ve sklonu hlavy. Bylo to víc než pouhé zachycení rysů, malba vyjadřovala podstatu silné osobnosti.

Druhý portrét ukazoval stejnou ženu, a přesto docela jinou. Na tomhle byly kdysi bystré oči zastřené. I když jenom namalované, nejistě uhýbaly před divákovým pohledem. Ústa té ženy jako by se chvěla v pochybách. Kůže byla pokleslá, nikoliv vyšším věkem, ale neznámou úzkostí. Dobře udržované šedivé vlasy, které lemovaly tvář a módní krajkový čepeček, působily až nepatřičně.

Mary se dívala z jednoho portrétu na druhý a srdce ji bolelo nad pratetinou proměnou.

„No, tak dobře,“ řekla její matka. „Nakreslila jsi tetu Lavinii. Co chceš, abych na to řekla? Že se ti to povedlo?“

„Můžeš si to prohlédnout důkladně, mamá? Prosím. Zkus to.“

Naléhavost, s jakou to říkala, konečně její matku přesvědčila. Začala zkoumat obrázky ještě jednou. Napřed jeden, potom druhý a pak ještě jednou. Tvářila se víc a víc zachmuřeně.

Mary cítila, že teď už může bez zábran promluvit. „Zapomíná dokonce i jména lidí, které důvěrně zná. I události ze svého života. Sloužící byli úplně bezradní, když jsem přijela.“ Bylo to skličující, když se ocitla v rozvrácené domácnosti, obklopená lidmi, kteří čekali na její vedení. Musela se pracně prokousat vědomím, že by měla převzít zodpovědnost, ale pokud by to mohla dělat po svém. „Jsem přesvědčená, že jí musíme najít nějakou společnici. Někoho, kdo bude víc než jenom hospodyně, i když tu funkci bude muset zvládnout také. Někoho... trpělivého a laskavého. Měli bychom jí dobře zaplatit, chci říct natolik dobře, abychom zaujali tu správnou osobu.“ Budu o svůj plán bojovat, říkala si Mary. Prateta Lavinie si to zaslouží.

„Dobře?“ zeptala se matka.

„Dobře, šlo by to z tetina příjmu, přirozeně. Ale protože je naprosto neschopná ten výdaj schválit, myslela jsem, že o to požádám tebe. Jsi její nejbližší příbuzná.“

Matka se na ni udiveně zadívala. „Tak jsi na to vzala ohled.“

„Ano, mamá.“

„A myslíš, že dokážeš sama najít tu správnou osobu?“ Léta pochybností trochu podbarvila její tón.

Mary se posadila zpříma a vydržela její skeptický pohled „Ano.“

Pauza, která následovala, byla sice trochu delší, než Mary očekávala, ale matka konečně řekla: „Tak tedy dobře, nechám to na tobě.“

„Dě-děkuju, mamá,“ odpověděla Mary, pyšná na své vítězství.

„Dám ti seznam důležitých otázek,“ dodala příkře její matka. „A budu očekávat podrobnou zprávu o všech možnostech, předtím než uděláme konečné rozhodnutí.“

Mary přikývla, ale zkalilo jí to trochu radost. Jak zvláštní, že ten úspěch neumenšil její osamělost, spíš naopak.

John Bexley scházel dlouhými kroky po lodním můstku do southamptonského doku. Zastavil se, aby se mohl rozhlédnout po rušném přístavním městě. Poprvé od doby, kdy v únoru 1816 opustili anglické břehy, mu všechno připadalo důvěrně známé – tvar budov, tváře a oblečení lidí, zvuky, vůně, hlasy. A přesto podivně cizí. Jeho dvacet měsíců trvající cesta na opačnou stranu světa zmenšila Anglii na pouhý jeden z koutů rozlehlé zeměkoule. Impozantní, to bezpochyby, pyšnící se svou historií a obdivuhodnými idejemi, ale přesto jen jeden malý ostrov mezi kontinenty. Takže mu teď domov sice připadal známý a vítaný, ale zároveň trochu... omezený.

Při myšlence na omezenost pohnul John rameny. Necítil se moc pohodlně v kabátě, který mu byl malý. Svaly mu za tu dobu narostly víc, než mohlo jeho oblečení pojmout, a těsnost látky odpovídala jeho momentálně smíšeným pocitům. Přerostl svoje svršky. A co potom své zvyky nebo manželku, kterou tady nechal?

Prohlížel si anglické tváře kolem, navzdory srpnovému slunci byly světlé. Téměř dva roky žili on a Mary oddělené životy. On dobrodružný, veřejnosti prospěšný, ona domácký a bezvýznamný. Přihodilo se mu tolik věcí, které by jeho žena ani nechápala. Tisíce domácích drobností, jež spolu novomanželé obvykle sdílejí, je minulo právě kvůli té odloučenosti.

Ba co hůř, John uvažoval, zda udělal správně, že se podvolil plánům své rodiny. Mladý a nezkušený, jakým před svou plavbou byl, nechal rodinu, aby mu vnutila celoživotní svazek, aniž si to rozvážil. Kdyby byl dopis z ministerstva zahraničí o misi do Číny přišel o několik týdnů dřív, byl by požádal Mary o ruku? Bylo lepší nad odpovědí nehloubat.

John přelétl město pohledem. Svět před dvěma lety se mu teď zdál jako sen. Nevýrazný, nereálný, lidé v něm byli jenom jako vzdálené stíny. Na té velkolepé cestě, která přišla tak náhle, bylo pro něj poznání jiných zemí stejně překvapivé jako objevy starověkých cestovatelů. Impulzy, které se v něm probudily a odpovídaly výzvám bouří zmítaného moře, v něm přetrvávaly – představy byly teď ještě sytější, ctižádost silnější, byl pevně rozhodnutý dát o sobě vědět.

Ale vhodná manželka – s důležitými konexemi, protřelá ve společnosti – to byl nezbytný předpoklad pro postup na postech ministerstva zahraničí.

Z nákladního prostoru vytahovaly žok s hedvábím. Kladka skřípala, jak námezdní dělníci táhli za provazy. Těžký náklad zakroužil nad dokem a klesal ve chvíli, kdy se jakýsi pouliční dareba objevil mezi dvěma hromadami beden. John udělal tři kroky, chňapl po klukovi a odtáhl ho stranou. „Tady dávej pozor,“ řekl.

Bledé dítě, s vykulenýma očima a umouněným obličejem, s díky přikývlo a dalo se na útěk.

Prkna paluby se otřásla, když balík žuchnul na zem. Za rohem skladiště se objevil svalnatý přístavní dělník a zvedl ho – těžká práce, to už John věděl. Měl by zamířit do města, najít nějaký dopravní prostředek a vydat se na posledních šedesát mil své cesty. K Mary. Ale kvůli neurovnaným myšlenkám stále ještě otálel v blízkosti lodi.

Vzpomněl si, kdy Mary prvně spatřil. Bylo to v tanečním sále v Bathu. Ani jeden z nich nepochází z rodiny, které na sezonu odjíždějí do Londýna. Centrem jejich společenského života je právě Bath. Stála u zdi se svou matkou – malá, útlá dívka s kaštanově hnědými vlasy a obrovskýma tmavýma očima. Její plný spodní ret jako by byl určen k líbání. Ruce měla drobné. Vypadala jako něžný bojácný vrabeček. V tu chvíli – jež se nyní zdála být tak vzdálená – se mu úloha, kterou jej pověřila rodina, a to, že se stane jeho ženou, nezdály být těžké. Došel k nim a byl představen. Mary se na něj usmála...

Další události jsou trochu rozmazané. Tančili spolu, procházeli se ulicemi Bathu, účastnili se odpoledních čajů a večeří u rodinných stolů. Když ji požádal o ruku, byl ten moment ještě jenom jejich. Tehdy to nevypadalo, jako by neměl na výběr. Jakmile však byla slova vyřčena a Mary souhlasila, vrhly se na ně jejich matky a převzaly iniciativu. Nepamatuje si, že by s ním poté někdo konzultoval jednu jedinou záležitost. Věci se mu jednoduše jenom oznamovaly. Maryin otec mu udělal přednášku o tom, jak jim spojení jejich zděděných příjmů umožní žít velmi pohodlně, jako by si to John nedokázal spočítat sám. Jeho bratři si ho, jako obvykle, bez ustání dobírali. Náhodou vyslechl, jak se jeho rodiče ujišťují, že to je dobré spojení – pro něj i pro Mary – a z nějakého důvodu, který je teď pro něj nepochopitelný, k tomu neměl žádnou připomínku.

Následoval svatební shon a týden u moře ve Weston-super-Mare, s depresivním deštěm a důvěrnostmi, které byly víc neobratné, než by si byl John přál. A hned potom přišlo předvolání z ministerstva zahraničí, které okupovalo jeho myšlenky a změnilo jeho život.

John si povzdechl. Jeho život, nikoliv Maryin. Co by takový vrabeček jako Mary řekl na záludnosti etikety na ministerstvu? A jaký názor na něj bude mít teď, když... přežil? Zhluboka se nadechl mořského vzduchu. Měl stejný pocit – jako by dlouhé roky spal a konečně se probudil. Měl teď v úmyslu usilovat o příležitosti drát se dopředu, ty předchozí tři roky to obvykle ignoroval. Většinu jeho času zabere práce. A kam do toho zapadá Mary?

John znovu pohnul rameny, aby si ulevil od těsného kabátu. Už se stalo. Mary je jeho manželkou.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulná strana

Jedna