Zdeněk Horký

Markéta Bednářová

Zfetovaná duše

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Zdeněk Horký, Markéta Bednářová, 2015

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2015

Cover © Renata Brtnická, 2015

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7387-926-6

Poděkování

Za zrod této knihy vděčím především své skvělé sestře Markétě, která se ochotně chopila mého deníku a strávila spoustu času nad jeho zpracováním do knižní podoby. Rád bych poděkoval i nakladatelství Triton za impulz k práci na textu. A konečně velký dík patří mé rodině, mému synovi, za to, že při mně ve všem stáli, že mě podporovali a hlavně že mi stále věří. Děkuji.

Zdeněk Horký

•

Můj upřímný dík za vznik knihy patří dvěma pro mě životně důležitým osobám. Mé literární průvodkyni Mgr. Soně Forgáčové, která vedla moji ruku při psaní a neustále mi vracela stránky k přepracování. Učila mě cítit a vnímat jazyk a pracovat s ním. Velký dík také náleží Mgr. Lence Svobodové z nakladatelství Triton, která svým profesionálním, ale především lidským přístupem k handicapovaným, zdravotně postiženým či drogově závislým, dokáže měnit jejich osudy pozitivním směrem. A díky usilovné práci se jí daří otevírat oči široké veřejnosti.

Markéta Bednářová

* * *

Pravdivý a autentický příběh je založen na skutečných událostech tak, jak je zažil, vnímal a hodnotil člověk,

o kterém kniha pojednává. Jména osob a místa děje uváděná v knize však byla autory oproti skutečnosti změněna.

Předmluva

Vážení čtenáři,

možná si někteří kladete otázku, jaký smysl má dnes psát a vydávat knížky, jako je tato od Zdeňka Horkého. Možná si někteří nejste jistí, zda počin vydavatele (nakladatelství Triton) není jen nostalgickou vzpomínkou na 90. léta. Jaký význam má v současné době knižní zpracování tématu drogového příběhu a jaký je jeho aktuální kontext?

Pokud jste před přečtením této knihy nebo po něm zabloudili očima sem, do předmluvy, rád bych se s vámi podělil o několik postřehů, které mě napadly při čtení a které se mi jeví být jedním z možných doplnění a snad i trochu odpovědí na předešlé otázky. Nedomnívám se totiž, že by vznik a existence knížky, jako je tato, měly smysl jen pro jejího autora. Myslím, že smysl mají i pro nás ostatní. Lidská kultura vznikla a žije svými příběhy a příběhy okolního světa. Vyprávění každého silného příběhu je důležité pro nás všechny, a pokud má příběh hloubku a sdělnost, může také najít svého čtenáře či posluchače. Ve sdílení příběhů je skryta moudrost i naděje. Být osloven a nechat se zasáhnout příběhem dává šanci odnést si z něj víc než pouhá slova.

Téma nelegálních drog začala naše země postupně objevovat v 80. letech minulého století. Začala tušit polosvět za nimi a šířeji se s tímto fenoménem konfrontovat. Zlom nespočíval v tom, že by drogy do té doby nebyly, ačkoli komunistický režim chápal nelegální drogy jako něco v socialismu neexistujícího, co patří do prohnilého kapitalistického světa. Nicméně i navzdory tomuto postoji u nás působili špičkoví odborníci a lidé věnující se závislostem. V 80. letech však bylo toto téma „objeveno“ pro většinovou společnost.

Bylo s tím spojeno také prolomení mlčení okolo drog v médiích. Drogy se staly něčím přítomným, o čem se dalo (i když opatrně) najednou hovořit a jehož existenci bylo možné připustit. Radek John v roce 1986 napsal a vydal své Memento, Zdeněk Zaoral ve stejném roce natočil film Pavučina a vyšel mj. také překlad knihy My děti ze stanice Zoo (1987). Tato díla vzbudila velkou pozornost. Zaujala. To již byla trochu jiná káva. To už nebylo o něčem někde daleko, jak veřejnost většinou vnímala např. knížku z roku 1975 Vstupenka do pekla, a nebyly to ani odborné (ačkoli bezesporu kvalitní a odvážné) knihy jako Toxikomanie Eduarda Urbana z roku 1973. Najednou tu bylo něco, co se tvářilo jako součást naší společnosti a dávalo najevo, že do ní hodlá patřit. Narodil se nový společenský fenomén a ten dostal po roce 1989 velmi silný impuls.

Proměna naší společnosti a otevření hranic odstranily poslední zbytky naivního pohledu na drogy. Ty tu najednou byly s nebývalou silou a v dosud nepoznaném a netušeném rozsahu. A s nimi vše další, na co jsme v této podobě nebyli zvyklí. Tento vývoj vedl v 90. letech ke křeči. Společnost se zalekla a zaujala defenzivní postoj, sycený hysterickou atmosférou a strachem. Čím menší zkušenosti jsme měli s těmito fenomény a čím více byly obestřeny něčím tajemným, novým, trochu přitažlivým a vzrušujícím, ale současně zakázaným a obávaným, tím delší čas jsme potřebovali, než jsme dospěli do poněkud racionálnější polohy a začali téma výrazněji vnímat v kontextu.

Přes dvě desetiletí po sametové revoluci trvalo, než jsme si k tématu nelegálních drog vytvořili cestu, která umožňuje trochu více klidu a odstupu, nezbytných pro práci s ním. Navzdory obtížím a nedokonalostem se postupně konstituuje systém preventivních a léčebných programů a došlo k neuvěřitelně rychlé profesionalizaci celého nového oboru. Ten sice v jedné rovině navazoval (v nejlepším smyslu slova) na tradici v oblasti prevence a léčby závislosti na alkoholu, ale najednou dokázal také konstruktivně integrovat tabák, gambling a právě i nelegální drogy. Vznikl nový koncept a pohled na závislosti, zrodil se velmi moderně a progresivně pojatý obor adiktologie (viz např. sekce Obor adiktologie na www.adiktologie.cz).

Lidé jako Zbyněk začali dostávat trochu jinou šanci. Mnozí ji využili a dosvědčili tak, že závislost nemusí znamenat konečnou stanici. Mnozí dokázali a dokazují, že s vůlí, odhodláním a nadějí je možné vyjít ven z bludného kruhu. Že nejsou těmi „feťáky“ na šikmé ploše, kterým není pomoci. Mnozí ukazují nám i sobě, že ta investice smysl má, že to dokáží. Někteří z nich sami, jiní s pomocí partnerů, rodin apod., další díky profesionální pomoci a podpoře.

Každý příběh, jako je ten Zbyňkův, má minimálně dvě roviny. V té první je svědectvím o vlastním vnitřním boji, o způsobu, jakým se vyrovnat s osobní slabostí, selháním, chybami a stíny. Je svědectvím vnitřního souboje, jaký se obtížně srovnává s čímkoli vnějším. Souboje o sebe sama, resp. o svoji duši ve faustovském dramatu. Tento zápas však v praktické „každodenní“ podobě nemá zrovna „navoněnou“ románovou podobu. Naopak – syrovost, násilnost a vulgarita jsou jeho typickými atributy. Možná že pro závislosti je tento paradox typický. Ovšem právě na něm lze celé téma lépe vysvětlit a chápat. Čím vulgárnější, hloupější a násilnější je povrch, tím křehčí, barevnější, nejistější a rozechvělejší je vnitřek.

Zbyňkův příběh i pohled jeho sestry jsou možná tisící variací. Jsou však živým a autentickým svědectvím a přes množství zkratek a zjednodušujících schémat nabízejí konfrontaci disponující potenciálem obohatit nejen pokračující veřejnou diskusi o složitém a vícevrstevném tématu. Poskytují také možnost lépe chápat a hodnotit lidskou slabost a nejistotu samostatného a autentického žití. Možná nám rovněž mohou pomoci zodpovědět otázku, proč sociologické průzkumy opakovaně přinášejí zjištění, že „feťák“ je nejméně vítaným sousedem v domě. To je minimálně zvláštní v zemi s extrémně vysokou tolerancí vůči tabáku a alkoholu. Navzdory faktu, že ve spotřebě alkoholu dlouhodobě patříme v mezistátním srovnání na smutné nejvyšší příčky a nejsme schopni realizovat žádné skutečně efektivní řešení a s problémem se začít porovnávat, se zdá, že jsme zmítáni podivným iracionálním postojem. Zatímco v naší zemi snad není rodina, která by neměla v širším okruhu silného kuřáka, člověka majícího problém s alkoholem nebo zneužívajícího léky, jsou „jiné“ drogy a jejich uživatelé prostě stále těmi „za oponou“.

Snad právě tento příběh bude jedním z kamínků do mozaiky diskusí směřujících ke zvládnutí těchto paradoxů a pomáhajících dívat se na cizí slabosti a stíny s alespoň podobným pochopením, s jakým pohlížíme na ty vlastní. To není o bezhraničnosti nebo mechanickém odpouštění. To je o vytvoření základního předpokladu k přijetí slabosti, bezmoci, bolesti a závislosti jako součástí života. A tím pak také o naději, že můžeme být lepší, než jací jsme dnes.

V Praze 19. dubna 2015

prof. PhDr. Michal Miovský, Ph.D.,

přednosta Kliniky adiktologie 1. lékařské fakulty UK

a Všeobecné fakultní nemocnice v Praze

Prolog

Zbyněk si dá pecku a jde rozmontovat kradená auta. Všechno je bez problémů. Dovozce potřebuje motor, nápravy, světla. S Olinem se domlouvá, že díly hned druhý den odvezou, protože cítí nebezpečí. Zinkasuje peníze a odjíždí pro materiál na perník. Nakoupí čtyřicet balení modafenu a vrací se raději polní cestou domů. Nedaleko domu vidí stát tmavě zelenou fabii.

„Asi rybáři,“ bleskne mu hlavou a víc o tom nepřemýšlí.

Doma jde hned vařit, potřebuje přece vyplatit bratra. Dluží mu za auto. Dovaří perník a v ložnici ho rozděluje do měrek. Něco málo nechává feťákům, kteří mu pomáhali. Konečně si trochu marně chystá dávku pro sebe, aby neusnul.

„Zbyňku, vstávej!“ slyší hlas z dálky.

Těžce se orientuje, kde vlastně je a kdo na něho mluví.

Poznává pokoj, ale nechápe, proč tam leží oblečený s brýlemi na očích. Není schopný se pohnout, očima pomaličku bloudí po místnosti. Jeho pohled padne na vyskládané, plné stříkačky s pervitinem.

Potřebuju dávku, jinak se nezvednu! Cítím se jak zpráskanej pes, je mi zle!

Motá se, nedokáže se udržet na nohou, celé tělo ho strašně bolí.

Hlavou se mu honí jediné: musí si dát a bude fajn!

Náhle slyší strašné rány a hrozný řev. Poslední myšlenka patří feťákům, kteří asi dělají bordel na dvoře. Dávku si píchnout nestihne.

Zakuklenec v rozkopnutých dveřích huláká: „Policie! K zemi!“

Celé mu to v tu chvíli připadá jako zpomalený film. Ještě mrkne směrem k oknu, ale nemůže se pohnout. V ten moment se okno rozvalí a další těžkooděnec skáče do domu.

Přichází k sobě. Leží na zemi. Ruce má spoutané za zády.

U něj dva těžkooděnci s brokovnicemi.

Všechno je v prdeli! Dvacet osm gramů pervitinu, varna v garáži, kompletně rozdělaná oktávka a čtyři kradený auta. Za to dostanu nejmíň deset let!

„Dívej se do zdi!“

Stihne jen zahlédnout spoutanou Kely.

Policista na něho znovu řve: „Ty snad kurva nerozumíš, že máš čumět do zdi?!“ míří pažbou k jeho obličeji.

Čas i prostor pracují proti němu a on je stoprocentně ready i bez dávky. Na scénu přicházejí dva chlapi v civilu. Zbyněk se otáčí a jednoho z nich poznává.

Novák z protidrogovýho…

Ten se rozhlíží a posměšně upouští slova: „Spadla klec, hochu, tak kde to máš schovaný?“

Než větu dokončí, zmerčí skrz dveře vyskládané měrky.

„Ani nemusíš nic říkat, moc pěkně to máš nachystaný, jako bys nás čekal.“

„Na dvůr!“

Těžkooděnci mu uvolňují stahovací pásku. V momentě ho však přikurtují normálními pouty ke sloupu.

Policajti demolujou barák, moje pozornost se obrátí k dílně. Dva policajti ji otevírají a nechápavě kroutí hlavou.

No, majitel oktávky, která je rozebraná na šroubky, řve jako ďábel, chce mě zabít a zadupat do torza svýho auťáku. Policajti mají co dělat, aby ho zpacifikovali, i když použijí i násilí.

Najednou na dvůr přijíždí zelená fabia.

Bože, já jsem vůl!

1

Klikař

1998

Jsem klikař! Ze všeho vybruslím!

Jenže najednou mi to všechno přerůstá přes hlavu.

Lukáš a Zbyněk, pohledná dvojčata, kterým otec kupuje, nač si vzpomenou.

Ani jeden si neváží ničeho.

Ségra je vážně nemocná. Už mě to fakt štve. Všechno se točí jenom kolem ní. Kde jsem sakra já, existuju vůbec?

S Lukášem se začínají obklopovat pochybnými kamarády. Na učňáku přicházejí problémy.

„Herdek, mně se dneska nechce do školy, kašlem na to!“ zařve Zbyněk. „Copak je to tak důležitý?“

„Není!“ vyštěkne přesvědčeně.

„Ve škole po mně pořád něco chtěj a já už toho mám dost. To není život, po kterým toužím! Kde je dobrodružství, kde jsou baby?“

A vyráží se za školu.

„Co budeme dělat? Tak co? Měl bych chuť něco čórnout!“ provokuje téměř dospělý kamarád.

„Kravina!“ brání se Zbyněk.

„Seš pěknej sráč! Proč neřekneš rovnou, že se bojíš? Přiznej to!“ přitvrzuje kámoš.

„Lukáš bude hlídat a já se Zbyňkem rozkopnu vokno a rozhlídnem se,“ navrhuje borec.

A skutečně tu osudovou chybu udělají.

Počet vloupání se zvyšuje, škody jsou veliké.

Zbyněk poprvé ve svém životě platí. Možná z hlouposti, snad skutečně věřil, že holka, která je do vloupačky s vidinou chlastu a cigaret navezla, je nebonzne. Omyl, bonzla.

Zbyňkovi chybí chápající rozumný kamarád, kterému by se mohl svěřit se starostmi a prozradit mu svůj plán s vloupáním do chatek. Přítel, který by poradil a přesvědčivě řekl: „Kašlem na to, dyť je to blbost!“

Ale život je nevyzpytatelný a všechno se šplhá naprosto jinými cestami.

Zbyněk si celý svůj život kupuje svět a tohle je jedna z prvních lekcí.

Je však hluchý, neslyší.

Případ řeší kurátor a policie:

„Máte obrovské štěstí, je amnestie!“

Celá příhoda se mi vytrácí z hlavy. Jak je možný, že na něco takovýho zapomínám? Neporazitelnej frajer!

Klikař!

Konec ukázky

Table of Contents

Titulná strana

Poděkování

Předmluva

Prolog

1

Klikař

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50