Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

CHECHTAVÉ POHÁDKY

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5846. publikaci

Ilustrace Michal Sušina

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 120

Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Illustration © Michal Sušina

ISBN 978-80-247-9730-4 (ePub)

ISBN 978-80-247-9729-8 (pdf)

ISBN 978-80-247-5356-0 (print)

Předmluva

Stále slýcháme, že smích nám sluší, smích léčí, smích je kořením života, a kdo se často směje, ten bude žít déle. Tato knížka je plná příběhů a pohádek, které vám na tváři vykouzlí lehký úsměv, nebo vás dokonce rozchechtají. Dočtete se o Jankovi, který místo hříbku použil na přípravu smaženice hřebík, o obrovi, který místo z luku střílel z buku a místo řízků smažil břízky, pobaví vás nedorozumění, ke kterému došlo, když si chtěl mladý vynálezce udělat dlouhý výlet, s úsměvem se pobavíte nad tím, jaké recepty můžete dostat od lékaře, nebo vás rozesměje zvědavá vlnka z rybníka a její lumpárničky.

Doufám, že vám tato knížka přinese spoustu legrace a budete se k jejím příběhům po čase opakovaně vracet.

Jak si Janek vysloužil princeznu

Jednou ráno se Janek probudil a hned měl chuť udělat něco velkého.

„Tak naštípej dříví,“ radila mu matka. Janek měl ale vzletnější myšlenky.

„Vezmu si za ženu nějakou princeznu,“ řekl rozhodně a seskočil z pece. V telefonním seznamu si našel adresu všech Králů a poctivě je všechny obvolal.

„Nemáte náhodou dceru na vdávání?“ zeptal se vždy, jakmile se představil. Většinou byli Králové bezdětní nebo nerudní, a on pak dostal vynadáno, že si z nich střílí. Janek z toho byl janek. Žádnou pušku neměl, tak přece po nikom střílet nemohl, to dá rozum.

Když zavolal poslednímu Králi, byl mile překvapen. Král měl totiž dceru, a ještě k tomu ji chtěl provdat.

„Že mám přijet?“ zeptal se pro jistotu znovu. V telefonu to totiž trochu šumělo a praskalo. Honem si na papírek zapsal adresu, oblékl se do svátečního oblečení a chtěl vyrazit na cestu.

„Nechceš si s sebou vzít aspoň pár buchet?“ zeptala se ho máma, ale on jen zavrtěl hlavou. „Však oni mi tam jistě něco dají, neboj se, maminko, hlady neumřu.“

Janek měl pravdu. Pan Král ho pohostil přímo královsky. V obýváku byly na stole nachystané šunkové chlebíčky a na vedlejším tácku seděli krásní indiánci. Hned po nich si Janek všiml i princezny, které se říkalo slečna Králová. Seděla na kožené pohovce a byla překrásná.

„Tak ty bys chtěl za ženu moji dceru?“ zeptal se Král a v koutcích úst mu při té řeči pěkně cukalo. Janek se uklidnil. Pan Král vypadal jako správný chlapík, který má smysl pro humor. To se mu líbilo.

„No, chtěl,“ přikývl Janek a na důkaz, že to myslí vážně, si nabídl chlebíček.

„Ale víš, jak to chodí?“ chtěl se ujistit pan Král.

Janek nevěděl. Vyslal tázavý pohled ke slečně Králové. Čekal, že mu napoví, ale ona se jen hlasitě smála.

„Dceru krále si musí každý nápadník nejprve zasloužit,“ vysvětlil Jankovi pan Král.

„To se rozumí samo sebou,“ mávl nad tím rukou Janek.

„Mám pro tebe připravenou hádanku spojenou s úkolem. Potřebuji zjistit, jestli ti to pálí a jak jsi zručný.“

Janek si nenápadně sáhl na čelo. Moc rozpálený zrovna nebyl, ale nenechal se tím vyvést z míry.

„Dobře poslouchej,“ nabádal Janka pan Král. „Najdi to, co má nožičku a hlavičku, a udělej z toho smaženici.“

Janek se podrbal na hlavě. Přizval si na pomoc jednoho z indiánků, ale ani ten mu nepomohl, tak ho bez milosti snědl.

Panu Králi se Janek zamlouval a slečna Králová se na něj taky hezky usmívala, a tak se pan Král rozhodl, že dá Jankovi další nápovědu. Na papír napsal písmenka Ř H B E K Í a nenápadně ho Jankovi podstrčil pod nos.

Janek si písmenka četl tam i zpátky, ale nebyl o moc moudřejší. Pan Král tedy Jankovi posunkem naznačil, aby písmenka zamíchal.

Janek se plácl do čela. Mrkl na krále, jako že to pochopil, a upaloval hledat potřebné. Hned po prvním kroku narazil na hřebík. Podle papírku s nápovědou si zkontroloval všechna písmena. Všechno sedělo, a tak ještě vyškemral vajíčko od jedné slepice, která si zrovna vyšla na nákupy, a vrátil se ke Králům, aby vlastnoručně připravil tu nejlepší smaženici.

Pan Král i jeho dcera sledovali Jankovo počínání s otevřenou pusou. Když jim ale Janek hřebíkovou smaženici naservíroval na talíři, vybuchli smíchy.

Pan Král poplácal Janka po zádech a přivítal ho do rodiny. Smysl pro humor se v rodině vždy dědí z generace na generaci, a tak věděl, že pro svou dceru našel toho pravého.

A Janek byl spokojený dvojnásob. Vždyť si vysloužil princeznu, skoro jako v pohádce.

Nejkrásnější Vánoce

Ludmilka byla mladá hospodyňka. Vdávala se teprve v létě, tak mnoho zkušeností neměla. Její muž Ondřej byl ale shovívavý a každé jídlo Ludmilce vždycky pochválil. Na důkaz, že mu opravdu chutnalo, byl schopen vylízat i připálený pekáč. Ludmilku to těšilo a svého muže neskonale milovala.

„Tohle budou naše první Vánoce,“ připomenul Ondra a Ludmilka se k němu něžně přitulila.

„To budou ty nejhezčí Vánoce,“ pronesla sladce.

„A cukrovíčko bude?“ zeptal se Ondra opatrně.

Ludmilka začala horlivě přikyvovat. Co by pro svého milovaného muže neudělala. Zatímco chodil Ondra do práce, lámala si hlavu s tím, jak se peče cukroví. Nikdy předtím to ještě nezkoušela.

„Nedá se nic dělat, zajdu na sousedskou návštěvu a vyptám si nějaký recept,“ rozhodla nakonec.

Sousedka Ludmilku uvítala s otevřenou náručí a rozevřenou kuchařskou knihou. Dala jí opsat ty nejlepší recepty a na oplátku vyzvídala, co je u nich nového. Ludmilka neprozradila víc, než bylo nutné. Pak se rozloučila a pospíchala domů. Chtěla některý z nových receptů vyzkoušet ještě dřív, než se Ondra vrátí z práce.

„Já to nechápu,“ divila se Ludmilka se slzami na krajíčku. Ludmilka se snažila, ale těsto se jí podle receptu vypracovat nepodařilo. Vždycky z toho byla jen nějaká drobenka, kterou nakonec hodila slepicím. Takhle to šlo den za dnem. Ludmilka byla čím dál smutnější a slepice čím dál vykrmenější.

„Děje se něco?“ zeptal se jednou Ondra, který si všiml Ludmilčina smutnění. Ludmilka zavrtěla hlavou. Nechtěla Ondrovi přiznat, že cukroví, na které se tolik těšil, neumí upéct. Do Vánoc zbývají ještě tři dny, tak se přece nevzdá.

• • •

Ve stejnou dobu se na jiném místě peklo jako o závod. „Budeš chtít i ořechové rohlíčky?“ zeptala se starostlivá manželka svého muže. „Radši vanilkové,“ odpověděl muž, který seděl v křesle. „Ořechové nemám rád!“

Starostlivá manželka už měla ořechové těsto hotové, ale nijak ji to nevyvedlo z míry. Otevřela okno, rozmáchla se a těsto vyhodila z okna. Pak okno zavřela a šla připravit jiné, vanilkové.

• • •

Zrovna když Ludmilka vyšla na dvoreček, aby vysypala další nepovedené drobky, které zbyly z pokusu o těsto na cukroví, stalo se něco nečekaného. Ludmilka si všimla, že vzduchem něco letí. A míří to přímo na ni. Aby si ochránila hlavu, nastavila před sebe prázdnou mísu. Najednou ji něco porazilo na zem. Když se probrala, zjistila, že má v míse dokonalé těsto na vánoční cukroví. Opatrně ochutnala. „Ořechové,“ zaradovala se a hned běžela do kuchyně, aby z něj vykouzlila cukrovíčko, na které se Ondra tak těšil.

Dávala si záležet, aby nic nepřipálila, a tak byl výsledek naprosto dokonalý.

„To je ale krásná vůně,“ podivoval se Ondřej, sotva vešel do dveří.

„Budeme mít cukrovíčko!“ radovala se Ludmilka a Ondřej ji za to pořádně objal.

A tak měli Ludmilka s Ondřejem ty nejkrásnější Vánoce.

Čapí zpoždění

Andělka s Františkem byli mladí manželé, kteří zatoužili po děťátku.

„Máme se tak rádi, že bychom se měli o svou lásku podělit,“ pošeptala jednoho dne Andělka svému muži.

„Máš pravdu,“ usmál se František. Chytil Andělku kolem pasu, zatočil se s ní po místnosti a prohlásil: „Je nejvyšší čas, aby k nám přiletěl čáp!“

Andělka byla šťastná. Na děťátko se moc těšila, a tak se hned pustila do příprav. Vyšívala peřinky, pletla svetříčky a šila bryndáčky. Ani František nezůstával pozadu. Pro děťátko po večerech vlastnoručně vyřezával kolébku.

Ubíhaly dny, týdny, měsíce. Andělka už začínala být netrpělivá. „Podívej, Františku. Zase jeden čáp, ale neletí k nám. Všichni okolo už se dočkali, jen my ne! To přece není spravedlivé!“

„Nezoufej, Andělko,“ konejšil ji František. „Trochu se opozdil, ale určitě dorazí, jen se neboj!“

Uteklo dalších pár dní, týdnů a měsíců. Jindy klidný František teď také postával u okna a číhal na čápa.

Ani Andělka, ani František nevěděli, co bylo příčinou čapího zpoždění.

Jejich chlapečka měl doručit jeden mladý, nezkušený, ale zato tuze zodpovědný čáp. Dítě už měl v uzlíčku, ale pořád se mu to nějak nezdálo. „Co když mi po cestě vypadne? Taková výška!“ lamentoval čáp. „Musím se postarat o jeho bezpečnost!“ Pár dní si nad tím lámal hlavu, až na to přišel. „K uzlíčku připevním malý padák. Kdyby se mi dítě vysmeklo, bude padat pěkně pomalu a třeba si při pádu na zem tolik nenatluče,“ prohlásil čáp a pustil se do výroby padáku.

Když už měl padák skoro hotový, začal o svém nápadu pochybovat. „To je pořád málo bezpečné! Musím vymyslet něco jiného!“

Dalších pár dní chodil sem a tam, nervózně klapal zobákem, až na to přišel. „Pásy. Vyrobím bezpečnostní pásy, dítě si k sobě pevně připoutám a bude to.“

Znovu začal kutit a vyrábět. Při první zkoušce ale opět zavrtěl hlavou. „Dítě mi sice nevypadne, ale co když do nás někdo narazí? Bezohledný sup nebo třeba superrychlý orel. Pořád je to ještě málo.“

Následující dny čáp seděl s hlavou v oblacích a přemýšlel. Z přemýšlení ho vyrušil drnčivý zvuk. Bylo to letadlo, které křižovalo oblohu. Čáp se na něj ošklivě podíval. Zlobil se, že mu plaší myšlenky, ale pak se hned zlobit přestal. „Letadlo! To je ono! To je nápad! To bude nejbezpečnější!“ Cesta na nejbližší letiště trvala čápovi několik dalších dní. Stopnout si letadlo ve vzduchu není jen tak. Pro děťátko sice měl padák i pásy, ale raději šel na letiště pěšky. Pořád myslel na nebezpečí možné srážky.

Na letišti už to šlo ráz na ráz. V letištní hale u přepážky vysvětlil, kam by se potřeboval dostat a proč. Milá letuška se na něj usmála, pohladila miminko v uzlíčku a pustila čápa do letadla. Tam se domluvil s pilotem, že bude vystupovat ještě za letu. Pilot byl nejprve proti, ale čáp se nevzdával. „Jak dlouho mají na své dítě čekat? Jak byste se cítil vy na jejich místě?“ Naléhal tak dlouho, až pilota nakonec umluvil.

A tak jednoho krásného dne nad domem Anežky a Františka zakroužilo letadlo, ze kterého vyletěl čáp. V uzlíčku měl děťátko, jako všichni ostatní čápi, ale bylo připevněno bezpečnostmi pásy a nad uzlíčkem navíc vlál malý padáček.

„Podívej, Andělko,“ volal vzrušeně František. „Čáp! Letí k nám čáp!“

Andělka byla štěstím bez sebe. Když se ozvalo zaťukání na dveře, oba běželi otevřít. Čáp jim jejich dítě předal, vzal si svůj padák i pás a letěl zpátky, aby stihl včas dopravit děťátko dalším rodičům.

Andělka s Františkem se nad přírůstkem do rodiny radovali a čápovi jeho zpoždění odpustili. Čekání jim za tu radost stálo.

A čáp? Ten si své vynálezy nechal patentovat.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

Jak si Janek vysloužil princeznu

Nejkrásnější Vánoce

Čapí zpoždění