Copyright © Karel Cubeca, 2009

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Karel Cubeca

Redakční úprava Marta Rottová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2009

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-908-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-909-5 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnuji rodičům mým a rodičům mé ženy

PŘEDMLUVA

Cicero prohlásil, že tam, kde mluví zbraně, mlčí zákony. Nemýlil se.

Ale za první světové války, zejména v jejím počátku a na bojištích mimo Evropu, bylo mezi válčícími stranami zachováváno jisté džentlmenství, jakýsi nepsaný, ale dodržovaný princip úcty člověka k člověku. I ten se ovšem se vzdalujícím se koncem války rozmělnil.

Náš román se odehrává v Německé východní Africe, v kolonii, kterou se válka prohnala stejně jako celou Afrikou, a přece jinak. Válka tu neměla jednoznačných vítězů a poražených, několikaletý boj skončil nedobojován. O to nesmyslněji se s odstupem času jeví tisíce zmařených životů a tisíce hrobů, které jako memento vyjadřují nesmyslnost lidského běsnění, jež každá válka rozpoutává.

Vojenské události popisované v této knize jsou pravdivé, stejně jako jsou skutečné i některé postavy, kolem nichž se děj odvíjí. Drobné epizody a vzplanutí příležitostných i hlubokých citů mezi hrdiny románu jsou fabulací autora, protože od chvíle, kdy se udály, uplynulo století a jejich nositelé jsou dávno mrtví. Nemohou nám tedy potvrdit či vyvrátit některé domněnky.

Údělem války je utrpení, duševní snad ještě více než tělesné. Přes soužení, které válka znamenala pro desítky milionů lidí a které je poznamenalo na doživotí, odehrávaly se vedle bojů a nemilosrdných střetů i tisíce situací, jež bychom čekali spíše v době klidu a míru. Příběhy lásky a nenávisti, plné zvratů, prosycené žárlivostí, opojností, euforií i tragičností.

Dokonce i humor tu a tam probleskl v místech, kde řádila smrt. Možná byl ten humor jenom výrazem skryté bezmoci a bezděčného zoufalství, ale živořil i na hromadách mrtvol, kterými každá válka potvrzuje svoji nelidskost.

K čemu válka inspiruje? Svou iracionalitou zdánlivě k ničemu. Je jako opilec, který uprostřed společnosti tajně popíjí a myslí si, že ostatní na něm opilost nepoznají. Na začátku války cloumá lidmi očekávání, pak se jich zmocní naděje, poté přichází vystřízlivění, následuje skepse, frustrace a apatie. Válka, stejně jako opilost, končí deziluzí.

Možná jsou lidé v období po válce skromnější a opatrnější, ale čím déle běží čas od jejího skončení, tím více mnohým otrne. Začnou na sebe znovu oblékat uniformy a vymýšlet dokonalejší zbraně, začnou toužit po romantice, kterou jim válka připomíná, když ji sledují z pohodlného křesla na plátně v kině nebo doma na televizní obrazovce.

Ponořme se společně do událostí, které zdánlivě skončily v propadlišti času. Zjistíme, že historie není ničím jiným než zrcadlem současnosti. Podívejme se společně do zrcadla, které jsem utřel od nánosu stoletého prachu, a hledejme. S velkou pravděpodobností v něm mimo jiné objevíme i nečekané. Objevíme sebe.

Jen naivní lidé se slabou pamětí a pokřiveným intelektem věří ve vítězství ve válce, ti chytřejší už dopředu vědí, že nemohou vyhrát, i když zvítězí. A přece se v tisíciletých dějinách lidstva vždycky najde někdo, kdo poblázní davy a vrhne je se vzletnými slovy přímo do chřtánu smrti, a přitom se tváří, jako by je posílal do divadla, kde nehrozí nic než trocha vzrušení.

Příčiny válek jsou vždycky stejné, jenom jejich strůjci se mění. Chudoba ducha a upachtěná snaha dostat víc a víc a víc. Čeho? Přece toho, co má někdo jiný, co by se dalo ukrást! Vášeň hrabivosti přecházející ve slepou vášeň nenávisti, že někdo nechce něco dát – těžko se odolává bláznovství spojenému s kořistnictvím, když má člověk v rukou moc, třebaže dobrodružství může skončit tragédií.

Strůjci válek slibují, že po konečném vítězství vybudují veledíla. Po žádné válce se tak nestalo, pouze se z prachu se skřípěním zubů znovu obnovuje to, co válka zničila. Válka je podvodem na lidech, protože mocní jim vsugerují přesvědčení, že do ní jdou dobrovolně, nebo alespoň z jakýchsi vyšších cílů. Přitom válka mnohdy není nic jiného než snahou neschopných vládců prodloužit své vládnutí, protože nevědí, jak se dál udržet u moci, když se vyčerpali z kreativity a nápadů.

Nechme úvah a přenesme se do kolonie v minulosti označované jako Německá východní Afrika, vraťme se na počátek dvacátého století, přesněji do podzimu roku 1914. Staňme se součástí tehdejších válečných událostí a tehdejší doby a drze nahlédněme i do nejintimnějších vztahů a pocitů lidí, z nichž některé budeme nenávidět a jiné milovat. A někteří nám nebudou stát za pozornost. Tak už to v životě chodí, ale to vědí i ti, kteří neumějí číst.

A jestli budeme mít pocit, že některé věci lidského života jsou ryze osobními neveřejnými záležitostmi, a budeme se bát, že naše čtení tak trochu zavání voyeurismem a hrdinové románu si to od nás nezaslouží, připusťme, že po letech budou číst možná ještě intimnější zpověď naši následovníci o nás. Jenom kulisami té zpovědi by nemusela být válka, na tom se asi shodneme. I když lidé se slabou pamětí se rodí pořád a kdo ví.

Měli bychom umět odpouštět, ale neměli bychom zapomínat. Vojákem se totiž nikdo nerodí, ale stává…

Karel Cubeca

HLAVNÍ POSTAVY PŘÍBĚHU

Oskar von Richtbeken (35 let) – německý poručík, manžel Emy Sandersové

Hans Kraus (40 let) – farmář, milenec Emy Sandersové

Ema Sandersová (von Richtbeken) – manželka Oskara von Richtbeken

Erich Boehn (30 let) – podporučík, přímý podřízený Oskara von Richtbeken

sir Haig (50 let) – velitel zajatých anglických vojáků

Dhyan Sidden (25 let) – indický přítel Hanse Krause

Paul von Lettow-Vorbeck – německý plukovník, velitel německých branných sil v Německé východní Africe

Bongo – domorodý průvodce, stopař

bwana Otto (Otto Veber) – ředitel diamantových dolů u Viktoriina jezera

kapitán von Hammerstein – jeden z velitelů v bojích o Jassini

somálští Šifta – nelítostní ozbrojení bandité ze severních kmenů

Ashi – hospodyně a sekretářka pana Vebera

Kahin a Kabaka – Kikujové doprovázející Oskara k Nairobi

Cuco (portugalsky „kukačka“) – sestra Ashi

INCERTI EXITUS SUNT BELLI

VÝSLEDKY VÁLEK JSOU NEJISTÉ

(CICERO)

NĚMECKÁ VÝCHODNÍ AFRIKA, 17. LISTOPAD 1914, 15.20 HOD.

Zaprášený a oprýskaný nákladní vůz se zběsile řítil kamenitou cestou a vířil za sebou velká oblaka prachu. Na větších kamenech nadskakoval tak, že deset mužů na korbě zoufale a s vypětím všech sil svíralo bočnice. Kdyby se muži pustili, s největší pravděpodobností by si pádem přivodili těžké zranění či smrt.

Bylo až s podivem, jak si starý automobil značky Hanomag vytrvale a rychle razil ve vedru a na nerovné silnici cestu vpřed.

V kabině seděl čtyřicátník oblečený do prosté bílé košile, kštice světle hnědých vlasů mu splývala až pod krk a pot mu stékal nejen po čele, ale i po zádech a po pažích. Klouby na rukou už mu zbělely námahou, protože co chvíli usilovně lomcoval řadicí pákou a snažil se prostřednictvím železného volantu udržet vůz na hrbolatém a prašném povrchu.

Vedle muže seděla, vlastně spíše se zmítala a nadskakovala, štíhlá blondýna, mohlo jí být nanejvýš pětadvacet let. Střídavě se přidržovala všeho, čeho jen se dalo v kabině zachytit, ale tu a tam s ní v zatáčkách zacloumala setrvačnost tak silně, až se ocitala buď nalepená na boku řidiče, nebo naopak přišpendlená ke kovovým výztužím dveří.

Přestože byla bledá a tvářila se vyděšeně, ani necekla. Vytřeštěnýma očima sledovala cosi daleko na horizontu, jako by tam někde bylo skryto něco, k čemu upínala celou svoji pozornost.

Kromě hučení motoru, vytvářejícího uvnitř vozu strašlivý randál, byl v kabině podivný klid. Zvláštní napjatý klid, jaký člověk pociťuje jedině ve chvílích, kdy se blíží bouře či jiná pohroma, před kterou už téměř není úniku. Buď přijde a udeří, nebo se člověku nějakým zázrakem vyhne a nechá ho žít. Ticho uprostřed hluku je protimluvem, a přece zrovna tak vypadala situace v náklaďáku řítícím se pod ostrým africkým sluncem vpřed.

„Krucinál,“ vykřikl řidič v okamžiku, kdy se ozvala rána a vůz sebou smýkl na stranu. Náklaďák se na levé straně sklonil k zemi, zavyl ve vysokých otáčkách a stočil se prudkým smykem napříč silnicí, dá-li se tak nazvat kamenitá stuha vyšlapané hlíny vlnící se africkou savanou jako nekonečná žížala.

„Co je?“ vykřikla blondýna.

„Praskla pneumatika, nějaký zasraný šutr,“ bouchl muž dlaní do volantu a podstatně tišším hlasem dodal: „Za chvíli nás mají. Ale aspoň jsme to zkusili. Jsme ztraceni, Emo. Budou tu co nevidět, pěšky jim nezdrhneme.“

Dívka se natáhla na rozpraskané kožené sedačce a drobná ňadra pod její halenkou vypadala najednou jako hroty dvou malých kopí.

Jindy by řidič nenechal tuto situaci bez poznámky, ale teď mu přišel jakýkoli komentář nemístný. Přesto mu bleskla hlavou povznášející myšlenka: Překrásná žena vedle něho znamenala pro jeho současný život zázrak. A ten zázrak vnímal i teď, za přímého ohrožení. Ema byla nejen krásná, něžná a milá, ale dokázala se navzdory zdejším konzervativním poměrům vždy oblékat tak rozkošně, moderně a přitažlivě, až se za ní každý otáčel. Jestliže kvůli jiným se oblékala, on byl na rozdíl od ostatních jediným člověkem, před kterým se ráda, dychtivě a ochotně svlékávala.

Na světě existovali pouze dva muži, kteří znali její tělo. On a její manžel.

Jenomže oproti jejímu manželovi on znal i její srdce a rozuměl její duši. Čím jiným je skutečný lidský život než vzájemným propojením těla, srdce a duše? Znal všechny tyto nejdůležitější součásti její osobnosti, naučil se s nimi komunikovat, rozumět jim, nořit se do nich jako do nejkrásnějšího snu, a ona mu to s rozkoší dovolovala. Byl jediným člověkem, který ji vnímal v nedělené celistvosti, a ona ho za to zahrnovala láskou.

Jejich milování, které by jiní lidé nazvali cizoložstvím, pociťovali a prožívali oni sami jako dotek svatého grálu, jako osudový propletenec čehosi, co stojí nad všemi lidskými zákony a zvyklostmi.

Ne Bůh, ale lidská srdce jsou tím, co naplňuje životy a utváří osudy světa, dokazovali si nesčetněkrát, kdy se milovali nejen v ložnici v načechraných peřinách, ale když spojovali svá těla, srdce a své duše v jedno i na jiných místech. Třeba na nevelké pláži u jezera, kde se nechávali pozorovat divokými kachnami, které kroužily kolem na hladině a zvědavě přihlížely fyzickému aktu lidské lásky.

Oba milenci leželi na břehu jen tak, bez šatů, a srdce přetékající láskou jim přikazovala milovat se, sváděla je k milování a oni naslouchali hlasům vycházejícím z jejich nitra, neboť srdci v některých případech nedokáže vzdorovat ani ten nejsilnější rozum.

Milovávali se také na sedadle automobilu, na stole, v křesle, v koupelně, prostě všude, kde to bylo jenom trochu možné, kde byli sami a kde mohli dát průchod svým emocím a vášním.

Jedině když byli spolu sami a vášnivě spojovali své toužící bytosti v jednu bytost podivně a nepopsatelně naplněnou, jedině v té chvíli si sáhli na celý svět, na celý vesmír, na život bez hranic, jedině v té chvíli jim byla dána výsada chápat Boha a setkat se s ním, neboť Bůh není ničím jiným než srdcem přetékajícím láskou. A že se milování uskutečňovalo v Bohem nepožehnaném stavu? Tak to nevnímali, necítili, ani v těchto souvislostech neuvažovali.

Člověk může poznat miliony rozkoší, může navštívit desítky zemí, může procestovat celý svět, ale jenom tehdy, když je mu dáno poznat srdce jiného člověka a stát se jeho součástí, pak teprve může pocítit dotek záhady nazývané osud a zažít pocit opravdového hlubokého štěstí…

Ale teď nebyl čas rozvádět úvahy sytící ješitnost a pýchu muže, kterému patřilo nejen srdce a tělo drobné blondýnky, ale který se zmocnil i její duše.

Psal se nešťastný rok 1914 a i tady, ve Východní Africe, se rozhořel konflikt, pro který se mělo zanedlouho vžít označení první světová válka.

„Zatracené šutry,“ vzal řidič hlavu do dlaní a několikrát vzdychl. „Myslím, Emo, že jsme opravdu v koncích. Definitivně. Postřílí nás jako zajíce, válečné soudy jsou nemilosrdné a rychlé. Myslel jsem, že jim ujedeme alespoň ke Kilimandžáru, ale to je teď pasé.“

Ucítil její ruku na zátylku a trochu se vzpamatoval.

„Nelituji ani jediné vteřiny, kterou jsem s tebou prožil, lásko. Naše setkání i naše milování, to byl dar, který jsem si nezasloužil. O to více jsem za něj vděčný. Miluji tě, jako jsem nikdy žádnou jinou ženu nemiloval. A žádnou už tak moc nikdy milovat nebudu. Zázrak je zázrakem proto, že se může stát jenom jednou, ne vícekrát.“

„Miluji tě, Hansi, a radši tady s tebou společně umřu, než abych měla prožít celý zbytek života vedle někoho, koho milovat prostě nedokážu, koho mám jen ráda.“

Nevěděl, co odpovědět, a tak ji jen lehounce pohladil po tváři.

Usmát se v té situaci nedokázala, tak jenom podivně našpulila rty a pokývala hlavou. „Jako sen, Hansi. Naše láska byla jako sen.“

Afrika se zpočátku zdála být od Evropy příliš daleko na to, aby i sem natáhla své smrtonosné pařáty válka, která od svého vypuknutí, tedy od léta 1914, neměla trvat déle než pár týdnů či několik měsíců. Alespoň tak si to představovali ti, kteří válku rozpoutali.

Představy byly jedna věc, skutečnost ovšem byla věcí druhou.

Válka se přihnala na africký kontinent nejen jako vzdálená ozvěna evropských událostí, ale doslova jako tajfun. V jeho vírech, sycených lomozem zbraní, tužbami bojovníků po slávě i prostou žádostivostí řady lidí po nových územích, padaly německé kolonie na území celé Afriky jedna za druhou, a britské velení předpokládalo, že stejně snadno, jako tomu bylo jinde, bude spojenci obsazena i Německá východní Afrika.

Z Indie byly staženy expediční síly, které měly za úkol podpořit stávající spojenecká vojska a německá území ve východní Africe obsadit. Vše by zřejmě proběhlo podle plánů a spojenci pod vedením generála Arthura Aitkena by převzali od slabě vyzbrojených a nepočetných německých jednotek koloniální území, kdyby ovšem v okamžiku vypuknutí války nebyl nejvyšším německým důstojníkem v oblasti ještě ani ne pětačtyřicetiletý plukovník Paul von Lettow-Vorbeck a kdyby mu nebyla svěřena veškerá moc nad Německou východní Afrikou, protože vyšší německý důstojník v činné službě prostě v této části Afriky k dispozici nebyl.

Plukovník Paul von Lettow-Vorbeck povolal do zbraně všechny bílé muže kolonie, kterých byly necelé tři tisíce, a k nim přiřadil a dle možností vyzbrojil asi deset tisíc černých domorodců, včetně příslušníků černošské armády a policie.

Askarijové, jak se domorodí válečníci nazývali, sice ani zdaleka nedosahovali vyhlášené německé přesnosti a ukázněnosti, natož strategické vyspělosti, ale vnesli do řad vzniklé miniarmády improvizační schopnosti a perfektní znalost území, zvyků a terénu, což se v následujících bojích ukázalo jako nesmírně potřebné.

Paul von Lettow-Vorbeck byl jmenován plukovníkem a velitelem císařských jednotek v Německé východní Africe pouhých šest měsíců před vypuknutím války, a i když v jeho prospěch mluvily úspěchy při potlačování povstání boxerů v Číně v roce 1900 či podíl na potlačení povstání Hotentotů a Hererů v Německé jihozápadní Africe v letech 1904–1908, kde byl zraněn, nijak zvlášť se od jiných důstojníků nelišil.

Tehdy po bojích v jihozápadní Africe odjel na léčení do jižní Afriky, kde navázal přátelství s Janem Smutsem, s kterým se měl ovšem v budoucnu právě v první světové válce potkat jako s nepřítelem.

Po částečném uzdravení – přestože po zranění střepinou už nikdy neviděl na levé oko– byl pověřen velením německých koloniálních jednotek v Kamerunu a pak již přišlo zmíněné povýšení na plukovníka a velení jednotkám v Německé východní Africe.

Ihned po vypuknutí první světové války obdržel od velení císařských vojenských sil rozkazy k opatrnosti a k vyčkávání, v žádném případě se neměl aktivně pouštět do jakýchkoli akcí, jimiž by dráždil a provokoval početně mnohem silnějšího protivníka.

Nicméně na rozdíl od salónních důstojníků znal plukovník situaci v Africe lépe než všichni generálové v Evropě dohromady, a se znalostí místních poměrů i notnou dávkou odvahy a sebedůvěry se rozhodl jejich rozkazy ignorovat.

Zcela nečekaně zahájil prudké a nelítostné výpady a útoky na kolonie přiléhající k Německé východní Africe, na mnoha místech přerušil železniční síť v Keni a vyvolával v oblastech kolem svého území paniku a chaos.

Britové usoudili, že nepočetná německá armáda při tak územně rozsáhlých operacích nemůže být schopna ubránit svoji hlavní základnu, přístav Tangu na území dnešní Tanzanie, a rozhodli se konat. Obojživelná operace pod britským velením měla definitivně zlomit odpor vzdorného německého plukovníka, který odmítal respektovat poměr sil na bojišti.

Jenomže to by nesměl být velitelem Paul von Lettow-Vorbeck, který se, stejně jako kdysi David, rozhodl postavit Goliáši a porazit ho chytrostí, která je v životě mnohem účinnějším nástrojem poměřování než hrubá síla.

Ve dnech 3.–5. listopadu 1914 německé jednotky pod velením von Lettow-Vorbecka rozdrtily osminásobnou přesilu expedičního sboru Arthura Aitkena a ukořistily ustupujícím expedičním silám stovky pušek, desítky kulometů a na šest set tisíc nábojů, čímž alespoň trochu zmírnily katastrofální nedostatek vlastní výzbroje.

Nečekané plukovníkovo vítězství se stalo mementem, od kterého se překvapivě začal odvíjet několik let trvající střet německé miniarmády s mnohonásobnou přesilou protivníka.

Goliáš nebyl Davidem v Německé východní Africe nikdy definitivně udolán, ale ani David nebyl v průběhu bojů Goliášem nikdy přinucen k potupné kapitulaci.

Co ovšem mohlo zdáli vypadat jako jeden velký boj dvou nerovných protivníků, to se ve skutečnosti skládalo z tisíců drobných epizod, které se vzájemně doplňovaly, ale zrovna tak vylučovaly a prolínaly, byla v nich symbióza i neslučitelnost, radost i utrpení, vítězství i prohry, klid i napětí, štěstí i smutek.

Pneumatika předního kola náklaďáku byla prasklá po celé šíři a na opravu nebyl čas. „Utečme,“ křikla Ema. Pochopila, že drncající náklaďák definitivně stojí a není schopen pokračovat v jízdě.

„A kam?“ odpověděl řidič, „podívej, mají nás jako na dlani.“

Nad hlavami jim navíc zaburácel dvoumístný letoun parasol, kterým ve Francii létali piloti pod vedením barona de Tricorneta, ale kdo s tímhle letadlem letěl tady, v údolí řeky Pangani západně od přístavu Tangu, to zřejmé nebylo, neboť letoun nebyl označen žádnými výsostnými znaky.

Hory, kde se chtěli ukrýt, už byly téměř na dosah ruky, už viděli jejich úbočí porostlé stromy a křovinami, ale jak už to v životě bývá, i když stojíme od něčeho pro nás významného již jenom malý kousek, přesto pro nás může být ona věc nedosažitelná, může být navzdory našim pocitům a tužbám nesmírně daleko.

Muži, kteří se drželi při zběsilé jízdě bočnic korby, jako by bojovali o holý život, naskákali teď co nejrychleji pod auto, aby se chránili před útokem letadla, ale k překvapení všech letoun jenom nevšímavě proletěl kolem.

„Ven,“ zařval řidič na muže schoulené pod náklaďákem. „Ty vaše vystrčené prdele nikoho z nás nezachrání!“

Vyskočil na kabinu nepojízdného náklaďáku a starostlivě hleděl k obzoru směrem, ze kterého přijeli. Mráček prachu na horizontu byl sice ještě malý, ale to nic neznamenalo. Ze zkušenosti věděl, že teď už se bude drobná bílá skvrnka jenom rychleji a rychleji zvětšovat, aby za nějakých dvacet minut dorazila v celé své velikosti až k nim.

„Utečme!“ křičela dole blondýna a někteří z mužů, kteří vylézali zpod náklaďáku, se již rozbíhali do stepi, porostlé tu a tam křovinami a jen zcela výjimečně vzrostlými akáciemi.

„Stát!“ zařval řidič. „Kdo se hne dál od auta, koupí to ode mě do zad! Kam chcete, proboha, utíkat? V téhle krajině nás pochytají jako lovnou zvěř!“

Malá důstojnická pistole s krátkou hlavní byla spíše zdobnou zbraní než skutečně nebezpečným prostředkem schopným kohokoli zasáhnout, ale byla to jediná zbraň, kterou měli muži k dispozici. A protože byla v rukou řidiče, nezbylo všem přítomným nic jiného než jeho příkazu uposlechnout.

„Nemáme šanci, Hansi,“ zvedla blondýnka oči k řidiči. „Do hor je ještě daleko.“

„Všichni si rychle ulámejte větve a zkuste je upravit tak, aby z dálky vypadaly jako pušky,“ zavelel Hans, který po chvílích deprese rychle nabýval ztracené sebevědomí a zasunul si pistoli za opasek.

„Všechny nás zabije, znám ho, je prchlivý a jeho čest je mu cennější než život. Natož život můj nebo tvůj,“ řekla blondýnka. „Možná by se měli Britové rozprchnout a každý se pokusit o záchranu na vlastní pěst. Sice jsi je uchránil před popravou, ale vlastně jsi jim daroval jen pár hodin života navíc…“

„Zatím žijí,“ přerušil ji Hans, „otázkou je, kdo nás pronásleduje.“

„Kdo,“ rozhodila blondýnka ruce v zoufalém gestu, „říkáš to, jako bys nevěděl. Nemůže to být nikdo jiný než Oskar, a ten nás nechá postřílet jednoho po druhém a naše hlavy pak vystaví v Tangu na přístavním molu.“

„Možná tě to překvapí, ale pokud pronásledování vede právě Oskar, pak máme šanci, Emo, protože…“

„Ty jsi zešílel! Myslíš, že Oskar netuší, že spolu spíme? Nějakou rychlovku ututláš, ale my už spolu spíme více než dva roky. Zase takový hlupák můj manžel není.“

„Oskar chce jediné, dostihnout mě a ty Brity, které jsem místo popravy vyvezl na malý výlet. Podívej, jak je tu krásně.“

„Hansi, tohle je náš konec, nech si svoje srandičky.“

„Emo,“ seskočil dolů z kabiny náklaďáku, „musíme využít toho, že jsi tu s námi. Nejlepší varianta je ta, že se zachráníme všichni, nejhorší je ta, že se zachráníš jenom ty. V každém případě budeš muset hrát oběť, rukojmí. Není-li nám v patách Oskar, pak se každý přetrhne, aby tě zachránil a dostal od Oskara pochvalu. A jestli se tu objeví Oskar sám, tak tě zachrání, protože jsi jeho žena, je to otázka jeho cti, a čest, jak říkáš, je pro něj nade vše.“

Několik britských vojáků v ušpiněných uniformách se strženými výložkami, kteří se pokoušeli rozprchnout do krajiny, už bylo zpět. Vytvořili před Hansem jakýsi půlkruh a čekali, co bude dál.

Hans se k nim obrátil a plynnou angličtinou nejmenšímu z nich přikázal: „Půjdeš do kabiny.“

Po chvilce přemýšlení dodal: „Spustíš trochu okénko a vystrčíš hůl, jako bys chtěl střílet. A ty,“ ukázal na dalšího malého vojáka, „si lehneš pod auto, skryješ se za kolo a taky vystrčíš hůl, jako by šlo o hlaveň pušky. A vy ostatní zaujmete polohu vleže na korbě a prostrčíte hole bočnicí. Já půjdu pronásledovatelům naproti a pokusím se s nimi jednat. Tato žena, ač nás podpořila a umožnila nám útěk, bude hrát unesenou, prostě bude hrát naše rukojmí. Nevím, jestli nám to sežerou, ale nikdo z vás nesmí v průběhu vyjednávání utéct, jinak jsme ztraceni. Musíte vypadat jako konsolidovaná a semknutá vojenská jednotka rozhodnutá svést tvrdý boj do posledního muže. Jako jednotka vyzbrojená puškami, i když to budou jenom hole. Kolik mužů nás může honit? Maximálně třicet, čtyřicet, ne víc. Tváříme se, že jsme odhodláni svést s nimi rozhodný zápas, jasné?“

Ze skupinky Britů vystoupil pohledný mladík a podal Hansovi ruku: „Děkujeme. Váš rozkaz splníme, protože jsme vám zavázáni za naše životy. Vidím, že i mezi Němci se najdou slušní lidé.“

„Drtivá většina Němců jsou slušní a ohleduplní lidé. Ale jsme ve válce a válka činí z lidí loutky. Ve vašich očích jsem slušný člověk a v očích německé armády jsem zrádce, protože jsem vám umožnil útěk z německého vězení. Nevybereš si, chlapče. Jenom mi vás bylo líto, já nejsem voják, já jsem farmář. Sice mobilizovaný, ale farmář. A farmáři si váží života a přírody více než vojáci. Voják si váží kariéry, vítězství a odvahy, farmář si váží každého nového dne a každého jednotlivého života, ať už jde o lidi či zvířata. Ale aby bylo jasno: jsme na území Německé východní Afriky, výsostném území Německa, a vy jste sem vtrhli jako okupanti. Snažím se vás zachránit jenom proto, že život se musí chránit, ať jde o život kohokoli.“

Ema skočila Hansovi kolem krku a zašeptala: „Ať se stane cokoli, chci, abys věděl, že jsem nikdy nikoho nemilovala více než tebe.“

Přitiskl ji k sobě a tiše řekl: „Miluji tě více, než umím říci. A moc si vážím toho, žes mi dovolila uspokojovat tě mou přítomností a mými doteky. Snad jsem tě aspoň trochu uspokojit dokázal…“

„Ty jsi to dokázal stoprocentně,“ přerušila ho. „Oskar ti nesahá ani po kotníky, ani v posteli, ani v životě.“

„Má mužnost se třese blahem,“ pohladil ji po vlasech, „ale musíme jednat. Nechej se svázat, lehni si na korbu náklaďáku a zbytek nechej na mně.“

Utrhl si pruh bílé látky z košile, uvázal ho na klacek, pak sevřel Emě ruku a zkontroloval, jak se britští vojáci rozmístili. Potom vzal Emu do náruče, zvedl ji a pomohl jí přehoupnout se přes bočnici na korbu. Uvědomil si, že jeho bílá košile na pozadí šedivě zeleného náklaďáku doslova svítí a poskytuje nepříteli snadný cíl.

Rychle si košili svlékl, nacpal si ji za kalhoty, vzal do ruky klacek s bílým pruhem látky a vydal se po kamenité cestě pomalým a rozvážným krokem vstříc blížícímu se oblaku zvířeného prachu, zvěstujícímu příjezd pronásledovatelů. Už se neohlížel, přestože cítil v zádech pohled Emy i deseti britských vojáků.

Kráčel s bílým praporem rozvážně vpřed a nevnímal nic, jenom svůj zrychlený dech.

Život ho naučil, že v určitých situacích člověk musí hledět jenom dopředu, jinak dopadne tak jako kdosi, už si nevzpomínal kdo, ale určitě mu to matka v dětství předčítala z bible, kdo se prostě podíval zpátky, uviděl hořící Sodomu a Gomoru a proměnil se v kámen.

Hanse život bavil a zkamenět ještě v žádném případě nechtěl.

Nechával za sebou Emu von Richtbeken, milenku a životní lásku, a vlastně vůbec netušil, jestli ji ještě někdy v životě spatří.

Měl strašlivou chuť otočit se a ještě jednou ji spatřit, třeba svázanou na korbě nehybného auta. Ale ovládl se a vytrvale směřoval vpřed.

Kdyby měl oči na zadní straně hlavy, uviděl by, jak jej Ema, kterou britští vojáci právě svázali, pozoruje mezerou mezi deskami tvořícími bočnici korby a jak se jí oči zalévají slzami.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Předmluva

Hlavní postavy příběhu

Německá východní Afrika, 17. listopad 1914, 15.20 hod.