Tato kniha obsahuje rady a informace týkající se péče o zdraví. Vyvinuli jsme maximální úsilí k jejich ověření. Cílem knihy však není nahradit rady odborníků. Měla by být používána spíše jako doplněk, nikoliv jako náhrada řádné lékařské péče. Doporučujeme vám proto, abyste se před zahájením jakékoliv diety či jiného zdravotního programu poradili se svým lékařem. Nakladatel i autor se zříkají jakékoliv zodpovědnosti za případnou zdravotní újmu způsobenou metodami doporučovanými v této knize.

Drew Manning a Brad Pierce

Z hubeňoura tlouštíkem a zase zpátky

Zhubněte s trenérem, který úmyslně přibral a pak shodil 34 kilo

Podle anglického originálu Fit2Fat2Fit – The Unexpected Lessons from Gaining and Losing 75 lbs on Purpose vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2013. Všechna práva na reprodukci knihy nebo jakékoliv její části jsou vyhrazena.

Copyright © 2012 Drew Manning.

All rights reserved.

Published by arrangement with HarperCollins Publishers.

Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Petr Miklica

Odpovědný redaktor Ivan Ondřej Straka

Redakční spolupráce Andrea Brázdová, Tomáš Baránek, Eva Podivinská, Vít Šebor

Sazba a grafická úprava David Dvořák a Václav Beneš

Obálka Alex Gutrai

Ilustrace Terry McGrath

Jazyková korektura Vilém Kmuníček

Ebook Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz | Mít vše hotovo.cz

[Ohodnoťte knihu prosím zde: melvil.cz/kniha-hubenour]

[Errata hlaste na nelibisemi@melvil.cz]

© Jan Melvil Publishing, 2013

ISBN 978-80-87270-509

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

OBSAH

ČÁST PRVNÍ

Z HUBEŇOURA TLOUŠTÍKEM

Kapitola 1

Očekávejte neočekávané

Kapitola 2

Vítězové proti poraženým a další hypotézy

Kapitola 3

Nikdo neříkal, že je to jednoduché

Kapitola 4

Očima vlastní ženy

ČÁST DRUHÁ

Z TLOUŠTÍKA HUBEŇOUREM

Kapitola 5

Kocovina

Kapitola 6

Členství ve fitcentru, které nepřijde nazmar

Kapitola 7

Horko těžko až na vrcholek hory

Kapitola 8

Posledních sedm kilo

Závěr

Jde o životní styl, ne o dietu

Recepty

Stravovací plány

Začátek

Rovnováha

Průlom

Cviky

Sestavy

Poděkování

ČÁST PRVNÍ

Z HUBEŇOURA TLOUŠTÍKEM

KAPITOLA 1

OČEKÁVEJTE NEOČEKÁVANÉ

Může za to chrápání. V poslední době se mi zdá, že mě vždycky probere chrápání.

Téměř ze zvyku se ohlížím přes rameno na manželčinu stranu postele a nepřekvapuje mě, že je prázdná. Zajímalo by mě, jak dlouho ten rámus vydržela, než se uklidila do nějakého tiššího zákoutí v domě. Žaludek se bouří. Svou hlasitostí se vyrovná chrápání, kterého byl ještě před chvílí plný dům. A já vím: den začíná.

Když se chci v poslední době přesunout z postele do vertikální polohy, je třeba strategicky využít setrvačnosti a gravitace. Pak přicházejí na řadu další rutinní kroky: vrávoravá chůze do koupelny, čištění zubů mimo zorný úhel zrcadla, sprcha, holení a zdlouhavý proces oblékání.

Dochází mi, že potřebuji nové kalhoty. Elastická látka v pase těch současných je napnutá na maximum. Sedím na rohu postele a připravuji se násilím vytlačit vzduch z plic. Budu si zavazovat tkaničky. Přestože to absolvuji každý den, vždycky mě zaskočí, jak lapám po dechu. Byl jsem zvyklý s lehkostí a elánem odehrát celý fotbalový zápas. Teď se děsím, že musím sejít těch 12 schodů do kuchyně. Jenže každá vteřina, o kterou svou cestu odkládám, se setkává s výraznými protesty mého žaludku. Náhodou zahlédnu svou novou, oplácanou podobu v zrcadle. Zachvátí mě prapodivná směs sklíčenosti a odevzdanosti. Přemýšlím o tom, jak a proč se toto stalo. A stejně jasně, jako na mě zírá ten znepokojivý odraz, si uvědomuji, že se stávám typickým zosobněním stereotypů, jimž jsem se celý život snažil vyhýbat.

Existují určité představy o mužích, které jsou tak trochu nefér. Náznaky, že emoční hloubka naší osobnosti je rovna hloubce dětského brouzdaliště, že upřednostňujeme naše – ehm – potřeby před potřebami jiných lidí a že považujeme polovinu víkendů v roce za příležitost rozvalit se na gauči před televizí (samozřejmě kvůli fotbalu), jsou mírně řečeno podpásové. Jistě, jsou mezi námi i černé ovce. Ale strkat nás všechny do jednoho pytle považuji za nepřípustné zevšeobecňování.

Jiné stereotypní představy jsou však nepopíratelně pravdivé. Bezpečně nás zařadí do jedné škatulky. K těm nejvýraznějším patří dotazy na cestu (pro mě osobně velký zdroj úzkosti). Nevím proč, ale obecně si myslíme, že se zvládneme dostat z bodu A do bodu B čistě zásahem božím. Nasliníme prst, zdvihneme ho do vzduchu, zjistíme směr větru a vyrazíme. Dokážeme si najít vlastní cestu. Musíme si najít vlastní cestu.

Myšlenka globálního polohového systému (GPS) logicky otřásla všemi muži až do základu. Za prvé: GPS říká řidiči, kam má jet. Žádná doporučení. Diktuje každé odbočení, zastavení i změnu směru. Za druhé: jeho hlas je často ženský. Navzdory omezeným zkušenostem dosáhly moje pochybnosti ohledně pokynů tohoto přístroje mimořádného rozsahu. Zpočátku instrukce dodržuji. Hlas bez těla mi sděluje, abych odbočil vlevo, potom vpravo, a pak jel rovně. Jenže najednou mi bleskne hlavou: Jak jsem zatraceně mohl klesnout tak hluboko? Záměrně ignoruji skutečnost, že mi pravděpodobně nadiktuje dalších pár důležitých odboček, abych skončil tam, kde bych skončit měl. O to teď nejde. Jsem přesvědčen, že celé mužské pokolení má GPS zabudované přímo v mozku. Je to jediné logické vysvětlení, proč reagujeme tak nevrle, když nám někdo ukáže směr nebo poskytne pomoc.

Dnes mám pocit, jako by mě moje vnitřní navigace opustila ve špatné čtvrti. Vážně pochybuji, že se dostanu domů ve zdraví. Znervózňuje mě, jak si připadám ztracený. A zrovna v oblasti, ve které jsem vždy znal správnou cestu.

Při pohledu do zrcadla je tomu těžké uvěřit, ale jsem osobní trenér. V rámci mé profese mi vnitřní navigace vždy spolehlivě ukazovala směr – jel jsem pořád rovně. Vlastně mohu bezpečně říct, že dlouho před zahájením profesní dráhy osobního trenéra jsem byl natolik oddaný zvolené cestě, že jsem si vypěstoval návyk. Návyk na cvičení, návyk na velké svaly a vyrýsované polštářky na břiše. Tak moc jsem si zvykl na zdravý životní styl, že mě to v mých očích opravňovalo soudit lidi a pomáhat těm, kteří se s tímto „šíleným genem zdraví“ nenarodili.

Bohužel žijeme ve společnosti, kde se objem pasu stále zvětšuje. Podle odhadů má jeden ze tří Američanů nadváhu. Ale navzdory všem těm zdravému životnímu stylu odporujícím a všudypřítomným zlozvykům zůstal můj pas štíhlý a svaly pevné. A pevné zůstaly i mé postoje. Každý, kdo bojuje s nadváhou, může a měl by zhubnout. Má možnost volby. Může si odepřít koblihu, extra velkou porci hranolků navíc a pohodlný gauč. Tu možnost máme všichni, nejenom pár vyvolených.

Ať už jsem pracoval s obézní osobou, která musela shodit přebytečná kila, aby vůbec přežila, nebo se ženou, která potřebovala zhubnout sedm kilo po porodu, cíl byl stejný. Dokázat jim, že si za to všechno můžou sami. A pak jim předvést, jak myslet, jednat a žít jinak.

Kéž bych mohl říct, že výsledky byly vždy úžasné. Že jsem byl dostatečně přesvědčivý, abych jim ukázal, jaké chyby dělají. Že se nám den co den dařilo překonávat jednu překážku za druhou. Byli úspěšní? Samozřejmě. Někteří klienti mě poslouchali, viděli, že se jim snažím pomoci, a drželi se mých rad. Ovšem stále častěji se mi dostávalo i méně pozitivních reakcí. Mnoho klientů výrazně pochybovalo, že jim doopravdy dokážu v jejich úsilí poskytnout oporu. Vnímali mě jako někoho, kdo jim nerozumí. Nemohl jsem přece pochopit, jak těžké je odepřít si jídlo. Nebo jak náročné je chodit do fitcentra a pokoušet se o deset bicepsových zdvihů, zatímco je kolem vás spousta vysportovaných goril. Nechápal jsem, že úbytek na váze byl něco víc než jen souboj s „fyzičkou“.

Dlouhou dobu jsem si rozumově zdůvodňoval, že to je jenom část problému. Že prostě hledají někoho, na koho svalí vinu za vlastní nesnáze. Z jejich pohledu nebylo jejich vinou, že mají nadváhu. Mohla za to společnost, emoce, sebehodnocení a lidi jako já – lidi, kteří to prostě nechápou.

Býval jsem přesvědčen, že zhubnout a dostat se do formy jsou jednoduchá rozhodnutí. Tím jsem však pro své klienty představoval tu nejhorší noční můru. Byl jsem vzorem toho, čím chtějí být sami, a současně důvodem k sebekritice, kterou se bombardují za to, že mají nadváhu a nejsou ve formě. Jenže teď posedávám na našem gauči, jehož polstrování je dokonale vytvarované podle mého zadku velikosti XXL, a pojídám čokoládové bonbóny a bramborové lupínky. S takovým nasazením, jako kdyby na tom záviselo přežití jejich výrobců.

Mám nadváhu. Žiji nezdravě. Začínám si myslet, že jsem pro svou ženu stejně atraktivní jako brouk hovnivál nebo že mě třeba vnímá jako další kus nábytku v našem obýváku. Nejpodivnější na tom je, že jsem se k tomu odhodlal sám. Učinil jsem rozhodnutí, o kterém každý den tak trochu pochybuji. Rozhodl jsem se, že přestanu cvičit, přestanu zdravě jíst, přestanu být sám sebou, oddám se zlozvykům, které jsem se celé roky snažil vymýtit.

Odhodlal jsem se k něčemu, co by – řekněme si to na rovinu – většina osobních trenérů nikdy neudělala. Připustil jsem si tu malou pravděpodobnost, že mí klienti možná mají pravdu a já se mýlím. Třeba nedokážu pochopit jejich výchozí bod. Koneckonců má představa radosti měla podobu sklenice špenátového koktejlu navíc. Má představa prolenošeného dne spočívala ve zkrácení tréninku o deset minut, protože jsem ještě potřeboval jít posekat trávník. Ale co když právě v tom byl problém? Co když dostat se do kondice a být zdravý není tak jednoduché? Co když si nestačí jen říct, že od teď budu žít zdravě?

Vydal jsem se na cestu od hubeňoura k tlouštíkovi a zase zpátky. Pokud se mé poselství týkající se zdraví a osobní zodpovědnosti u klientů neuchytilo, možná jsem nepochopil, jak náročná pouť vede od nezdravého ke zdravému životnímu stylu. Nepotřeboval by se trenér ve mně nejprve sám něco naučit? Proto jsem se obětoval, strávil půl roku bez cvičení a v jídle se neomezoval. Přinutil jsem se přibrat. Pak, po půlroce jedení všech těch typicky amerických jídel, která uspokojují naši touhu po pohodlí víc než naši potřebu zdraví a umírněnosti, přehodím výhybku. Vydám se na náročnou a bolestivou cestu, jejíž absolvování jsem vyžadoval od svých klientů. Doufal jsem, že je tak budu inspirovat ke změně a k převzetí kontroly nad vlastním zdravím.

Přesto jsem se v této fázi úspěšného přechodu od hubeňoura k tlouštíkovi cítil ztracený. Moje osobní GPS mě zanechalo na rohu Šokové ulice a bulváru Hrůzy. Nabral jsem 34 kilo, to je už samo o sobě dost zlé. Ještě horší ovšem je, že má osobnost není stejná jako dřív. Jsem plný pochybností o sobě samém. Myslím si, že všichni kolem odsuzují změnu mých tělesných proporcí. A ještě k tomu všemu mám strach.

Odhodlal jsem se k něčemu, co by – řekněme si to na rovinu – většina osobních trenérů nikdy neudělala. Připustil jsem si tu malou pravděpodobnost, že mí klienti možná mají pravdu a já se mýlím.

Co když už nedokážu shodit? Býval jsem přesvědčený, že umím vypudit tuk z těla pouhým zatnutím svalů. Očekával jsem, že naberu nějakých 23 kilo, a teď jich mám navrch 34. Nikdy mě nenapadlo, že tytéž potraviny, proti kterým jsem den co den zasvěceně bojoval, sevřou mou psychiku a objem pasu. A až zhubnu, stáhne se i má kůže? Bude mé tělo zpracovávat kalorie stejným tempem, jako to dělalo prvních 30 let mého života? Nebo už bude navždy mimo? Hlavou mi krouží myšlenky o dopadech tohoto experimentu na můj metabolismus i postavu, na jejíž dokonalosti jsem tak neúnavně pracoval.

Odsuzoval jsem lidi, kteří si nedokázali odepřít Cini Minis. Teď když nevytáhnu ze spíže krabici s těmito skořicovými polštářky, mám pocit, že podvádím toho malého pekaře na krabici. Pokud bych se nedej bože rozhodl, že nechci mít nic společného s tukanem Samem a jeho sladkými duhovými kroužky plnými citu a lásky, vina by se znásobila. A jako výraz podpory mi navíc všichni příznivci mého experimentu posílají sušenky, koláče a další kontraband. Domnívám se, že kdybych od některého ze stoupenců dostal stvol celeru, zdaleka by to v sobě nemělo tutéž něhu.

Všichni se trápíme sebehodnocením a lhal bych, kdybych tvrdil, že ani ve vrcholné formě jsem o sobě neměl stín pochybnosti. Jenže nikdy jsem nezažil takový extrém, jako když se ze mě stala těžká váha. V těchto dnech zpochybňuji své schopnosti osobního trenéra, manžela, přítele i otce.

Co když se současný stav stane mou trvalou realitou? Jistě, možná to příliš dramatizuji, ale ten strach je skutečný.

Vím, že jakmile budu mít šanci správně jíst a cvičit, těch 34 kilo nadváhy na sobě nenechám. Ale jaké budou dlouhodobé následky? Zůstane mi na krku otravných sedm kilo, kterých se nebude možné zbavit? Ovlivní to natrvalo mé zdraví?

Zajímalo by mě, jestli si moje žena myslí, že nastal čas přejít na štíhlejší a udržovanější model. Jistě, bojím se, jestli se těch kilogramů někdy zbavím. Ale jsem vysloveně vyděšený, že má osobnost, sebedůvěra a víra v sebe sama už nikdy nebudou stejné. Je těžké uvěřit, že to všechno byl můj nápad.

KAPITOLA 2

VÍTĚZOVÉ PROTI PORAŽENÝM A DALŠÍ HYPOTÉZY

Ještě jeden pokus. Tato slova se mi honila hlavou, když jsem si napůl vydechl, napůl povzdechl a otevřel dveře fitcentra. Čekal tam na mě James, můj nejnovější klient. Procházel jsem kolem nářadí, kde byli jedinci pracující buď na vytváření, nebo zdokonalování sošného těla, a shrnoval jsem si v duchu novou strategii pro Jamese.

Sotva jsem stačil projít základní body projevu, který jsem si připravoval, všiml jsem si, že stojí před zrcadly. Zatím mě nezpozoroval, jen se díval na ostatní lidi, kteří byli v lepší kondici než on. Zdálo se mi to, nebo v jeho výrazu byl náznak rezignace?

Jako u každého klienta jsem se snažil dodat mu odvahy, zejména zpočátku, když jsem mluvil o tom, jak by mohl dosáhnout výsledků, po kterých toužil, a změnit sebe i své zvyky v dlouhodobém horizontu. Dnes už vím, že jsem se jen snažil vyplnit čas do okamžiku, kdy zvítězí jeho malomyslnost, a on to oficiálně vzdá. Dle očekávání mu mé úvodní poznámky vylétly druhým uchem ven. James se nezbavil kilogramů, centimetrů ani pochybností. Přišel čas ukázat mu, že se může změnit a dopracovat zpátky ke zdraví.

Tentokrát proto můj rozhovor s Jamesem takto nezačal. Nezatěžoval jsem jeho ani sebe nepřesvědčivým povzbuzováním. Nezabrala by ani žádná z mých tréninkových zkušeností osobního trenéra. Byl jsem posedlý svým zdravím, kam mi paměť sahala. Měl jsem bicepsy a břišní svaly, které to dokazovaly. Cvičení a správný jídelníček tvořily základní složku mé osobnosti. Tato „posedlost zdravím“ měla za následek, že se ze mě stal osobní trenér na poloviční úvazek. (Na plný úvazek jsem pracoval jako technik neuromonitoringu v nemocnici.)

Práce osobního trenéra mi umožňovala podělit se o svou vášeň s ostatními a pomáhat jim najít zdraví a dobrou kondici v okamžiku, kdy o ně přišli. Anebo v případech, kdy nikdy nic takového předtím neměli. Jejich výsledky dávaly mému životu hlubší smysl. Abych byl upřímný, mohl jsem tak i trávit víc času ve fitcentru, aniž by se má žena bála, že mám někde nějaký tajný kamrlík ozdobený zlatou jmenovkou s nápisem Drewův šmajchlkabinet.

Jakmile se ze mě stal certifikovaný osobní trenér, začali se na mě obracet kamarádi a příbuzní. Někdo chtěl obecnou radu, jak přežít dovolenou. Jiní požadovali konkrétní cviky, které by jim pomohly vypadat namakaně, případně shodit těch posledních sedm kilo po porodu. A tím se dostáváme zpět k Jamesovi – příbuznému, který se na mě obrátil s konkrétním požadavkem.

James neměl jen nadváhu. Se 173 centimetry a 154 kilogramy už představovala jeho fyzická konstituce zdravotní problém. Zatímco spousta lidí doufá, že shodí „pár“ kilo, James musel zhubnout výrazně. V opačném případě by následky byly velmi kruté. S pár kilogramy navíc bojoval celý život. Jenže pak přišla nehoda na motorce, při které si poškodil kolena, a s tímto zraněním přišla další nadváha. James žádal o pomoc a já jsem mu byl okamžitě připraven vyjít vstříc. Po několika prokazatelných úspěších s jinými klienty jsem byl zralý na příběh o velkém úspěchu. Navíc to byl příbuzný a v jeho případě šlo o něco mnohem víc, než jen trochu zhubnout – potřeboval zachránit. Kdyby nic jiného, tak pomoc příbuznému mé manželky by znamenala okamžitě vyznamenání Manžel roku. Tím bych vyvážil své typické chování problémového chlapa.

Vymysleli jsme tedy plán, že se stanu jeho osobním trenérem, povedu ho při cvičení a poradím mu, jak se stravovat, aby se jeho zdravotní stav zlepšil. Přestože jsem ho varoval, že umím být militantní, také jsem slíbil, že mu poskytnu podporu.

Brzy nato už James s důvěrou dodržoval mé dietní jídelníčky, ačkoli to mnohokrát při cvičení vypadalo, že mě už už začne proklínat; vždycky se nakonec překonal. Cvičili jsme třikrát týdně a nasazení, které do toho vkládal, mě ohromovalo. A to nebylo všechno. Začal hubnout. Samozřejmě ne v rozsahu, v jakém jsem očekával, ale každé shozené kilo mě nadchlo. Při cvičení jsme byli parťáci. Když se trápil, byl jsem tam, abych ho podpořil a dodal mu odvahu.

První trhlina v plánu se objevila na začátku dosud nejnáročnějšího tréninku. James se na začátku zvážil. Váha odhalila, že za poslední týden vůbec nic neshodil. To bylo poprvé od počátku našeho partnerství. Asi jsem byl příliš pomalý a stín zklamání mi zůstal na tváři déle, než měl. Okamžitě z něj totiž začalo vycházet doznání. Přiznal se, že podváděl v životosprávě. Většinou byl příčinou nabitý pracovní rozvrh, ale zaznělo i pár dalších dobře odůvodněných výmluv.

Opět jsem nasadil svůj neproniknutelný výraz a dodával mu odvahu, aby se držel plánu. Překážky, o kterých mluvil, jsem zlehčoval – s tím se přece setkává každý, ale večer po návratu domů jsem se se svým zklamáním svěřil manželce. James už začínal vidět výsledky, tak proč vyskakuje z rozjetého vlaku? Pokud se mu nepodaří shodit, ponese ošklivé následky. Jak to, že to nevidí? Já jsem svou práci odvedl. V životosprávě jsem ho nijak výrazně neomezoval. Dal jsem si pozor, aby mé jídelníčky nebyly příliš náročné a aby je mohl dodržovat každý. Jako dobrá manželka – a jako žena, která už dřív absolvovala několik podobných rozhovorů – mi Lynn řekla, abych změnil strategii.

Místo abych byl při cvičení parťák, začal jsem k Jamesovi přistupovat s mentalitou trenéra. Povzbuzoval jsem ho, že je v jeho silách se dál rozvíjet. Znovu jsme začali zaznamenávat pokrok. Po dalších pár týdnech došlo k významnému úbytku na váze a James se zdál být odhodlanější než kdy předtím. Tedy dokud nezrušil cvičení. Nevzpomínám si už na důvod – jen na ten pocit zklamání. Měli jsme si onoho dne projít historii všech vážení a podle mě si nechtěl protrpět další zpověď.

Proč mě žádal o pomoc, když sám nedokázal vytrvat? Zahrával si nejen s vlastním životem, jeho rozhodnutí mělo dopad na celou rodinu. Navíc před lety mu na následky nadváhy zemřeli oba rodiče. Bylo jasné, že změna je zapotřebí, ale zdálo se, že James jako jediný to nevidí. Trápilo mě to natolik, že jsem téma otevřel hned při dalším setkání. Místo aby připustil, že se trápí, změnil taktiku. Tvrdil, že zbavit se některých návyků, které si vypěstoval, „je těžší, než by sis myslel“, a že jeho tělo „nebylo na takové cvičení navyklé“. Pokračoval jsem v trenérské roli, jenže Jamesovo váhání a pochybnosti se nedaly přehlédnout.

Celou situaci komplikoval náš příbuzenský vztah. Pokud by mi můj běžný klient řekl, že se snaží dodržovat stravovací plán, nebo se ho snaží dodržovat (ačkoli tomu tak není), budiž. Ovšem já jsem se s Jamesem stýkal i mimo tréninky. Na rodinných sešlostech jsem ho vídal, jak do sebe lije sladké limonády, dává si víc než jeden cheeseburger a cpe se zákusky. A jasně jsem vnímal, že jeho zdraví i hmotnost jsou problém. Bylo to nepříjemné pro nás oba.

Moje manželka mi samozřejmě při mnoha příležitostech šlapala na nohu, když už jsem chtěl otevřít ústa, abych mu řekl svoje. Bylo pro mě náročné sledovat, jak si ničí zdraví. A s každým setkáním to bylo horší. Lynn se oprávněně bála, že se z další rodinné sešlosti stane ring. Přesto James pořád chodil na cvičení. Ještě jsem ho neztratil.

Kromě toho, že tu a tam shodil půlkilo, měřítek úspěchu ubývalo. Začalo se mezi námi vytvářet nenápadné napětí. Jsem si jistý, že James cítil mé rozčarování, zatímco já jsem jasně vnímal nedostatek důvěry v můj přístup, a to v krátko- i dlouhodobém měřítku. Dál jsem na něj vyvíjel během našich setkání tlak a dál jsem se po nich svěřoval manželce, že James ani nedokáže projet kolem rychlého občerstvení, aniž by nezašel dovnitř. A co je ještě horší – zbytečně si zahrává se životem.

James brzy začal trousit poznámky, že ho nechápu, případně že nevidím, jak je to pro něj nepřirozené. Když zrušil tři cvičení za sebou, změnil jsem opět taktiku. Zavolal jsem mu a snažil se vzbudit v něm znovu odhodlání. Dokonce jsem se ho pokoušel vyděsit. Chtěl jsem, aby si uvědomil, že nejde jen o shození pár kilogramů. Zdůrazňoval jsem, že je možné takovou životní změnu rozvíjet dál. Byl jsem toho živoucím důkazem. A můj program ho mohl dostat tam, kde si přál být. Pevně jsem věřil v sílu trenérské motivační řeči v poločase. Jenže to by se musel objevit ve fitcentru, musel by znovu začít. James neochotně souhlasil.

V hlavě se mi teď honilo, že mám ještě jeden pokus. Vcházel jsem do fitcentra a pokoušel se odhadnout správnou míru, jak moc na něj mám tlačit, případně jestli svůj poslední zoufalý pokus nevystavím na čiré apatii. Než jsem se stačil položit do role osobního trenéra, James mě zarazil. Prý se rozhodl, že bude bojovat s nadváhou na vlastní pěst. Řekl, že ode mě „zná základy“, a za všechno mi poděkoval. Důvody mu plynuly ze rtů, jako kdyby si je střádal už od samého začátku. Za chvíli jsem už nestíhal jeho výmluvy počítat a pouštěl jsem je druhým uchem ven.

Moje siláctví splasklo jako propíchnutý balón. Dal jsem mu pár obecných rad, řekl mu, aby se mnou zůstal v kontaktu, kdyby se náhodou zasekl, a pak jsem se jen díval, jak odchází z fitcentra. Samozřejmě to nemůžu nechat jen tak. Začal jsem zase kout pikle, jak se mu na další rodinné sešlosti dostat pod kůži.

Jenže když jsem se pustil do tvrdého cvičení, abych si ulevil po neúspěšném setkání, probleskla mi hlavou jiná myšlenka. Něco tu chybí. Musí existovat ještě jiný způsob. Toho dne jsem si při cvičení dal do těla víc než obvykle. Ale pořád jsem si kladl otázku, jestli tím dokážu zapůsobit i na někoho jiného než na sebe.

Nebezpečí černobílého vidění světa

Vychováváte-li děti, dějí se zajímavé věci. Snažíte se vybavit si všechny důležité poučky, které vás kdysi učili, a doufáte, že část těchto moudrostí předáte další generaci. Jiná část vašeho já se zapřisáhle vyhýbá některým volbám vašich rodičů a je šťastná, že máte dost sil zbavit se zátěže vlastního dětství. A pak je tu poslední část vaší osobnosti. Její názor je v souladu s letitou tradicí předávanou z generace na generaci – tedy že jsme chytřejší, moudřejší a úspěšnější než generace předchozí.

Součástí této arogance (případně, jde-li o vaši generaci, moudrosti) je vědomí, že máte příležitost něco změnit. Pro mou generaci byly jednou z uvedených příležitostí stereotypy týkající se pohlaví. Když jsem vyrůstal, společnost předpokládala, že se mi budou líbit auta, písek a hry na policajty a zloděje. U mé ženy se naopak očekávalo, že bude zbožňovat princezny a oblékat se do maminčiných šatů.

Vinou dospívání pod vlivem „chlapeckých stereotypů“ jsem viděl svět poněkud černobíle. Pokaždé, když jsem hrál nějakou hru, musel jsem si vybrat stranu. Sporty, hra na policajty a zloděje i hraní na vojáky – to vše nám podsouvalo myšlenku, že existuje jen dobrá a špatná strana. Třeba jsme byli na tyhle aktivity naprogramováni. Předchozí generace považovaly muže za bytosti s emoční hloubkou čajového podšálku, a proto se snažily podávat jim věci ve snadno pochopitelném formátu. Stejně jako když pramanželky říkaly svým pramanželům: „Běž. Lov. Zabij zvíře. Ať je rodina spokojená.“

Na opačné straně spektra jsou značně vyšumělé dívčí stereotypy. Oblékání se do maminčiných šatů nemá vítěze ani poražené. A mezi panenkami Barbie nikdy nedošlo ke rvačce o růžový kabriolet.

Vyrůstal jsem se třemi sestrami, ale mnohem větší vliv na mě mělo mých sedm bratrů. Protože jsem žil ve velké rodině, byl jsem neustále ve stínu úspěchů svých bratrů, většinou v týmových a individuálních sportech. Zárodek mé posedlosti cvičením a fyzickou kondicí pramení právě odsud. A když se mi začalo dařit ve sportu, objevil se i jeden z tradičních chlapeckých stereotypů: V každé hře byl vítěz a poražený. Byli zde ti, kdo se víc snažili, a ti, kdo se smířili s neúspěchem.

Časem jsem byl pořád víc posedlý zdravím svým i ostatních. Začalo mi docházet, jak velká míra vlastní fyzické kondice je pod mou kontrolou. Svůj přístup jsem rozšířil i na okolí. Předpokládal jsem, že kdo není v kondici, rozhodl se dobrovolně nemít tuto záležitost pod kontrolou. Svět se začal dělit mezi motivované a líné. Mezi sportovce a tlouštíky.

V souladu s těmito stereotypy, v nichž správní stáli proti špatným, jsem předpokládal, že jádrem problému jsou tři hlavní selhání (za chvilku se k nim dostanu) lidí, kteří bojují s vlastní hmotností. Nevysedával jsem na nárožích a neposmíval se každému kolemjdoucímu s tukovou pneumatikou místo pasu. Bylo to méně nápadné. Kroutil jsem hlavou nad frontami aut kroužících kolem restaurací rychlého občerstvení, případně se ze mě draly slyšitelné povzdechy – to když se v parku objevili rodiče s nadváhou a měli tak špatnou kondici, že nedokázali ani zvednout své dítě z pískoviště.

Jaká jsou tedy ta tři zmíněná selhání? Za prvé jsem byl přesvědčen, že lidé používají jako berličku genetiku nebo podobné výmluvy. Když jsem například slyšel, jak lidi ve fitcentru tvrdí, že mají těžké kosti nebo že vyrůstali na mase a bramborách, v podstatě jsem to bral jako házení ručníku do ringu. Na druhou stranu jsem byl přesvědčený, že být zdravý je volba životního stylu. Mít nadváhu nesouvisí s tím, jak vás vychovali, ani že vaše zděděná tělesná konstituce pracuje proti vám. Buď chcete být zdraví, nebo nechcete.

Za druhé, domníval jsem se, že stravovací a zdravotní návyky jsou rovněž otázkou volby. Na zlozvyky si buď zvykáte, nebo se jich zbavujete. Nakonec jsem vycvičil vlastní tělo, aby bylo závislé na cvičení a špenátových koktejlech. Jestli to dokážu já, i vy se můžete zříct hranolků, pizzy a zmrzliny. Byl jsem rozčarovaný z lidí, kteří dokážou zahodit tělesnou a duševní pohodu kvůli hamburgeru. Děsilo mě, že někomu stojí talíř česnekových hranolků nebo pár sklenic piva za vyšší riziko srdeční choroby, mrtvice, infarktu a diabetu.

Ale nad těmito dvěma stereotypy selhání stál třetí. Právě ten mě – coby osobního trenéra – štval nejvíc. Viděl jsem lidi s nadváhou, kteří svou lenost dotáhli do extrému. Měli sklony smířit se s vlastní nadváhou. Prostě si zvykli na sedavý způsob života a na neomezený příjem potravy. Tady se problémy začaly načítat: rozhodli se, že tlustí budou a tlustí zůstanou.

To byl jeden z důvodů, proč jsem se stal osobním trenérem. Když si nedokážou pomoct sami, udělám to pro ně já. Naneštěstí jsem se uzavřel do téhle myšlenkové šablony a nedokázal vnímat problém z druhé strany. Ztratil jsem nadhled a musel jsem dostat pár tvrdých lekcí, než mi došlo, že bych měl lépe pochopit ty, kdo bojují s nadváhou. Jak mohu pomáhat lidem jako trenér, když nechápu jejich výchozí pozici? A jestli to není tak jednoduché a nejde jen o prostou volbu, o co tedy jde?

Můj přístup pro mě fungoval následovně: udržoval v dobré kondici mě, dodával odvahu mé manželce dělat totéž a umožňoval mi vychovávat obě děti ve víře, že být zdravý je stav mysli. Stav, který může kdokoliv ovládat. Jenže tato černobílá mentalita, které jsem se vytrvale držel, nefungovala jako tréninkový nástroj. Prostě od začátku mé kariéry osobního trenéra na lidi nezabírala. Klienti sice dělali pokroky, ale ten velký zvrat – touha změnit život od základu – se u nich neprojevil.

Zkušenosti s Jamesem mou nepřetržitou marnou snahu jen potvrdily. Naše neschopnost spolupracovat na dosažení jeho cíle na mě zapůsobila mnohem hlouběji než jakékoliv předchozí úsilí. Možná hrála roli skutečnost, že jsme byli příbuzní. Třeba mi na něm záleželo víc, protože jsem ho znal jako člověka, kamaráda a rodiče. A věděl jsem, že mu jde skutečně o život.

Čím jsem měl od neúspěchu s Jamesem větší odstup, tím častěji se mi vybavovaly i jiné faktory než jen mé vlastní chyby. Faktory, které měly za následek, že jsem při pokusech o změnu jeho životního stylu zůstal viset ve vzduchoprázdnu. Začal jsem si přehrávat, jak se choval a proč došlo k přeměně původně úspěšného partnerství v trapnou frašku uprostřed fitcentra. Vzpomněl jsem si na věci, které řekl, a na ještě důležitější věci, které zůstaly nevyřčeny. Ke každému okamžiku, kdy jsem vykládal manželce o problémech s Jamesem, jsem dokreslil paralelní situaci, kdy on mluví se svou ženou. A mnohokrát jsem se přistihl, že ani nevím, kdo z nás má ve skutečnosti „pravdu“.

Najednou už svět vůbec nebyl černobílý. Viděl jsem různé odstíny špinavě bílé i tmavě šedé a všechny tóny mezi nimi.

V rámci této perspektivy plné různých odstínů mi v mysli vytanul obraz. Představil jsem si Jamese a sebe, jak zíráme jeden na druhého, každý na opačném konci dlouhé stezky vedoucí na vysokou horu. Jako kdybych stál na vrcholu, díval se dolů a bylo by pro mě záhadou, proč tam nemůže vylézt. Dokázal jsem přece, že cesta nahoru je možná, podnikl jsem požadované kroky a zvítězil. Ovšem poprvé v životě, po spoustě hodin strávených přesvědčováním druhých, že na horu dokážou vylézt, jsem změnil úhel pohledu. Byl jsem vůdce a mým úkolem bylo provést je mezi úskalími jejich cesty. Ale věděl jsem doopravdy, jak přejít horu? Jsem ve formě tak dlouho, co mi paměť sahá – jinými slovy stojím na vrcholu. Jestliže je začátek mé cesty na vrcholu hory, kde se kochám výhledem, jak můžu pochopit, jaké to je, když lidé musí hledat svou cestu od jejího úpatí?

To byl ten problém. Pokud nedokážu vést odshora, měl bych sejít z hory dolů a dokázat všem, jak je snadné vydrápat se tam zpátky. Seděl jsem v kuchyni a přemýšlel o dalších životních krocích. A také o tom, jak začlenit svou fyzickou kondici do dalších aktivit, při kterých se snažím pomoct co největšímu počtu lidí. I kdybych si ze zkušeností s Jamesem odnesl jedno jediné ponaučení, je jasné, že cesta, po které jdu, nefunguje. Potřebuje změnu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

ČÁST PRVNÍ Z HUBEŇOURA TLOUŠTÍKEM

Kapitola 1 Očekávejte neočekávané

Kapitola 2 Vítězové proti poraženým a další hypotézy

ČÁST DRUHÁ Z TLOUŠTÍKA HUBEŇOUREM

Stravovací plány