Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Zahrada lží

Vydání první

Copyright © 2015 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1955. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Garden of Lies vydaného nakladatelstvím

G. P. Putnam´s sons, published by the Penguin Group (USA) LLC, New York, v roce 2015

Český překlad © 2015 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0196-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0197-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Amanda Quick

ZAHRADA LŽÍ

(ukázka)

Prolog

Slater Roxton si právě prohlížel podivně světélkující kresby na zdi ozdobené pohřební komnaty, když se spustila ta past.

Blížící se katastrofu doprovodilo zlověstné dunění a bolestné sténání starobylého zařízení ukrytého hluboko v kameni. Nejdřív mu blesklo hlavou, že vybuchla sopka tyčící se nad Fever Islandem. Jedna po druhé se však otevřely obrovské části stropu v chodbě vedoucí ke vchodu do chrámového komplexu. Na zem se začaly sypat kameny.

Ze vzdálené části tunelu poblíž vchodu se ozval hlas Bricea Torrence.

„Slatere, vypadni odsud. Rychle. Děje se něco strašného.“

Slater už byl na cestě. Neztrácel čas, aby posbíral svítilny, svoje nákresy nebo fotoaparát. Rozběhl se ke dveřím do komnaty, ale když pohlédl do dlouhé stočené kamenné chodby vedoucí ke vchodu, zjistil, že tudy už neunikne.

Před jeho očima se otevíraly další a další části stropu. Nesčetné tuny strašlivého krupobití narážely do chodby. Kameny vytvářely hromady a plnily tunel. Věděl, že kdyby se pokusil proběhnout do bezpečí, skončil by pod padajícími balvany. Nezbývalo mu než se otočit a utéct hlouběji do neprozkoumaného bludiště pohřebních komnat.

Proběhl místností, popadl svítilny a zamířil do nejbližší přilehlé chodby. Tunel se kroutil do neprostupné, neprozkoumané noci, ale shora aspoň nepršely žádné kameny.

Přeběhl krátkou vzdálenost do chodby a zastavil se, věděl, že jestli půjde dál, brzy se ztratí. S Bricem ještě ani nezačali mapovat komplex pohřebních jeskyní vybudovaných u úpatí vulkánu.

Dřepl si, opřel se zády o jednu ze zdí a sbíral síly. Oslňující světlo svítilny ozařovalo tajemné kresby, scénu zobrazující dávný katastrofický výbuch sopky. Zkáza ničila elegantní město vybudované z bílého mramoru. Až příliš se to blížilo tomu, co se dělo v tomto okamžiku, pomyslel si Slater.

Chodbou prolétl závan prachu. Slater si přikryl ústa a nos košilí.

Nezbývalo mu než počkat, až to hřmění přestane. Žilami mu proudil strach. Každou chvíli se může strop, kde našel úkryt, propadnout a pohřbít ho v troskách. Alespoň by všechno skončilo během několika vteřin, blesklo mu hlavou. Nebyl si jistý, že chce hloubat nad nejbližší budoucností, pokud přežije. Těch pár okamžiků, co mu zbude, zůstane uvězněný v dokonale navrženém bludišti.

Bouře kamenů a kousků skály jako by trvala celou věčnost. Nakonec se však rozhostilo ticho. Další věčnost musel počkat, než se usadí prach.

Opatrně vstal. Chvíli se nehýbal, poslouchal zdrcující ticho, čekal, až mu přestane zděšeně bušit srdce. Po chvíli nahlédl do klenuté komnaty, v níž stál, když kamenná past uvolnila svůj smrtící náklad. Po podlaze místnosti byly poházené malé kamínky, ale zdálo se, že se sem dokutálely z obrovské hromady, jež nyní zapečetila chodbu vedoucí ke vchodu.

Přežil, což znamenalo, že je tu pohřbený zaživa.

S klidem akademika se pustil do zvažování možností. Usoudil, že je pořád příliš otřesený, než aby dokonale zhodnotil tak závažnou situaci.

Brice a zbytek týmu neměli důvod věřit, že to přežil, nemohli ho nijak zachránit, i kdyby se nevzdali naděje. Fever Island byl neobydlený kus vulkanické skály schovaný v neprozkoumané džungli. Nacházel se několik tisíc mil od civilizace.

Jejich zdroje se omezovaly na zásoby a zařízení na palubě lodi kotvící v malém přírodním přístavu ostrova. Bylo nemožné získat přístroje a pracovní sílu vyžadující odstranění tak obrovského množství skály, jež střežila vchod do chrámu.

Brice situaci probere s kapitánem lodi, usoudil Slater. Dojdou k závěru, že je mrtvý, a budou se modlit, aby to byla pravda, protože ho nemůžou nijak zachránit.

Zhasl jednu z luceren, aby ušetřil palivo. Druhou svítilnu zvedl do vzduchu a vykročil do bludiště. Měl jenom dvě možnosti, usoudil. První – a nejpravděpodobnější – možnost spočívala v tom, že bude bloudit chrámovým komplexem, dokud neumře. Může jen doufat, že se dočká smrti, dřív než ho nekonečná temnota připraví o rozum.

Druhá možnost – hodně vzdálená – skýtala naději, že narazí na chodbu, která ho vyvede na sluneční světlo. I kdyby však měl takové štěstí, pravděpodobně nedokáže najít cestu zpátky k lodi, dřív než odpluje. Docházely jim zásoby, než tenhle zatracený ostrov konečně objevili, když je z kurzu vyvedla prudká bouře. Kapitán byl přesvědčený, že se blíží další vichřice. Bude se chtít vrátit do Londýna, jak jen to půjde. Musí myslet na svoji posádku a další členy expedice.

Slater věděl, že i kdyby se mu podařilo uniknout z bludiště, ocitne se na opuštěném ostrově, který není v kurzu žádné lodi. Může trvat celé roky, než sem nějaká dopluje, pokud vůbec.

Přecházel z jedné potemnělé komnaty do druhé, jediným průvodcem mu byly kresby zanechané umělci ze starobylé civilizace, jež byla dávno pohřbená pod řekami roztavené lávy.

Netušil, kdy přesně začal chápat význam kreseb, tedy pokud opravdu vnímal obsah těch příběhů. Připomínal si, že je docela dobře možné, že už přichází o rozum. Nekonečná temnota a okouzlující umění byly dezorientující. Člověk v jeho situaci by klidně mohl mít halucinace.

Nakonec ale usoudil, že rozpoznal tři různé legendy. Zastavil se, když mu došlo, že každý ten příběh představuje různou cestu do bludiště. Jedna sada kreseb zobrazovala příběh války. Druhá byla vyprávěním o pomstě.

Nakonec si vybral třetí legendu.

Netušil, jak dlouho kráčel a kolik ušel. Když se zastavil, vyčerpaně upadl do dřímoty plné obrazů ze zdí, jež byly jeho jediným průvodcem. Tu a tam narazil na malinké pramínky vody. Zastavil se, aby se z nich napil. Se sýrem a chlebem v batohu šetřil, jak jen to šlo, ale nakonec byly pryč.

Šel dál, protože neměl na práci nic jiného. Zastavit se by byl čin naprosté kapitulace.

Nakonec, když vyklopýtal z chodeb do kamenného kroužku ozářeného denním světlem, se skoro ani nezastavil, protože si byl jistý, že je to jen sen.

Sluneční paprsky.

Část jeho mysli zaregistrovala realitu toho, co viděl.

Nevěřícně zvedl oči a uviděl žhavé tropické slunce prosvítající otvorem mezi skalami. Do skály byla vytesaná řada strmých kamenných schodů. Z otvoru se houpal dlouhý černý provaz.

Sebral poslední zbytky sil, popadl provaz a vyzkoušel, zda unese jeho váhu. S uspokojením zjistil, že drží, a tak začal stoupat po starobylém schodišti a lano používal jako jištění.

Vylezl k otvoru, vyškrábal se z kamenných komnat a zhroutil se na kamennou podlahu pod modrou oblohou. Ve stínech strávil takovou dobu, že musel před oslnivým slunečním svitem zavřít oči.

Kdesi nedaleko se ozval gong. Ten zvuk se nesl džunglí donekonečna.

Nebyl na ostrově sám.

O rok později zakotvila v malém přístavu další loď. Když odplouvala, Slater byl na palubě. Nebyl to však tentýž muž, který kdysi na Fever Island dorazil.

Během příštích několika let se v jistých kruzích stal legendou. Když se konečně vrátil do Londýna, zjistil, jaké prokletí provází všechny legendy: nikde nejsou doma.

1

„Nemůžu uvěřit, že je Anne pryč.“ Matty Binghamová si utřela oči kapesníčkem. „Vždycky měla tolik energie. Byla tak okouzlující. Tak plná života.“

„Ano, to byla.“ Ursula Kernová pevně sevřela deštník a sledovala, jak hrobníci házejí na rakev hroudy hlíny. „Byla to žena moderní doby.“

„A výborná sekretářka.“ Matty schovala kapesníček do kabelky. „Agentura tím přišla o hodně.“

Matty bylo kolem pětatřiceti a byla to stará panna bez rodiny či kontaktů. Stejně jako ostatní ženy, které hledaly práci u Agentury paní Kernové, se vzdala naděje na manželství a vlastní rodinu. Podobně jako Anne a ostatní skočila po příslibu, který jí nabídla Ursula – po úctyhodné práci profesionální sekretářky, oblasti, jež se konečně otevírala i ženám.

Dnešní den se odehrával ve smuteční atmosféře – v depresivním odstínu šedivé s vytrvalým mrholením. Ursula a Matty byly jediné pozůstalé u hrobu. Anne zemřela sama. Nepřišla žádná rodina. Za pohřeb zaplatila Ursula. Nebyla to jen její povinnost jako Anniny zaměstnavatelky a jediné dědičky, ale také akt přátelství.

Vzmáhala se v ní obrovská prázdnota. Anne Cliftonová byla v posledních dvou letech její nejlepší přítelkyní. Spojily je věci, jež měly společné – byly bez rodiny a pronásledovala je jejich minulost, kterou v sobě velice pečlivě pohřbily.

Anne měla možná pár chybiček – některé z ostatních sekretářek v agentuře ji považovaly za smělou ženu – ale Ursula věděla, že ji zároveň tajně obdivují. Annino kurážné odhodlání vybojovat si v životě vlastní cestu navzdory všemu z ní činilo vzor moderní ženy.

Když rakev zmizela pod narůstající hromadou hlíny, Ursula a Matty se otočily a vykročily přes hřbitov.

„Bylo od tebe milé, že jsi zaplatila Annin pohřeb,“ poznamenala Matty.

Ursula prošla branou z tepaného železa. „To bylo to nejmenší, co jsem mohla udělat.“

„Bude mi chybět.“

„To mně taky,“ přiznala Ursula.

Kdo asi zaplatí za můj pohřeb, až nadejde můj čas? uvažovala.

„Anne mi nepřipadala jako člověk, který by si vzal vlastní život,“ nadhodila Matty.

„Mně taky ne.“

Ursula večeřela sama, tak jako obyčejně. Když dojedla, přešla do své malé, útulné pracovny.

Hospodyně vtrhla do místnosti, aby zatopila v krbu.

„Děkuju vám, paní Dunstanová,“ řekla Ursula.

„Určitě jste v pořádku?“ zeptala se paní Dunstanová jemně. „Vím, že jste slečnu Cliftonovou považovala za přítelkyni. Je těžké někoho takového ztratit. Já sama jsem během let přišla o několik kamarádek.“

„Jsem docela v pořádku,“ ujistila ji Ursula. „Jenom musím projít věci slečny Cliftonové a udělat seznam. Pak půjdu spát.“

„Dobře tedy.“

Paní Dunstanová vyšla rychle do chodby a zavřela dveře. Ursula chvíli počkala a pak si nalila dvojitý koňak. Silný alkohol zahnal trochu chladu, který cítila od Anniny smrti.

Po chvíli přešla místnost k truhlici s Anninými věcmi.

Jednu po druhé vytahovala různé věci, které přidávaly víc a víc k její nervozitě – prázdnou lahvičku od parfému, malý sametový pytlíček na šperky, Annin zápisník a dva balíčky se semínky. Samy o sobě se daly všechny ty drobnosti vysvětlit. Dohromady však vzbuzovaly znepokojivé otázky.

Před třemi dny, když Annina hospodyně objevila tělo své zaměstnavatelky, nechala okamžitě poslat pro Ursulu. Nikoho jiného totiž neměla. Ursula zpočátku nedokázala přijmout skutečnost, že by Anne zemřela buď z přirozených příčin, nebo si vzala vlastní život. Zavolala tedy policii. Okamžitě usoudili, že k žádnému násilí nedošlo.

Anne však zanechala vzkaz. Ursula ho našla zmačkaný na podlaze vedle těla. Většině lidí by těch pár značek obyčejnou tužkou připadalo jako náhodné čmáranice. Anne se však naučila těsnopisu podle jeho tvůrce, pana Isaaca Pitmana. Stejně jako spousta profesionálních sekretářek si osvojila vlastní verzi kódovaného zápisu.

V té zprávě byl vzkaz a Ursula tušila, že byl určený pro ni. Anne moc dobře věděla, že nikdo jiný její zvláštní těsnopis nedokáže rozluštit.

Za záchodem.

Ursula se posadila ke stolu a upíjela koňak, zatímco si prohlížela jednotlivé osobní věci. Po chvíli odsunula prázdnou lahvičku od parfému. Našla ho na Annině malém psacím stolku, ne u ostatních věcí. Anne se moc nepodobalo, že by se o nákupu nového parfému nezmínila, ale kromě toho nebylo na lahvičce nic záhadného.

Zápisník, váček na klenoty a semínka však byly něco úplně jiného. Proč Anne všechny ty tři položky schovala za toaletu?

Po chvilce otevřela zápisník s těsnopisem a začala číst. Luštění Annina tajemného písma šlo pomalu, ale po dvou hodinách bylo Ursule jasné, že se odpoledne v jedné věci spletla. Zaplatit za pohřeb nebude jejím posledním aktem přátelství.

Pro Anne mohla udělat ještě jednu věc – najít jejího vraha.

2

Slater Roxton pozoroval Ursulu zpoza tenkého rámečku svých brýlí. „Jak to, k čertu, myslíte, že tu příštích pár týdnů nebudete, paní Kernová? Máme přece dohodu.“

„Omlouvám se, pane, ale musím vyřídit jistou bezodkladnou záležitost,“ prohlásila Ursula. „Vyžaduje moji naprostou pozornost.“

Na knihovnu se sneslo znepokojivé ticho. Ursula se v duchu připravila. Znala Slatera necelých čtrnáct dní a pracovala s ním jen při dvou příležitostech, ale měla pocit, že ho docela dobře zná. Ukázalo se, že je to obtížný klient.

Uměl dokonale skrývat svoji náladu či myšlenky, ale Ursula na něm dokázala rozpoznat i ty sebenepatrnější náznaky. Hluboké ticho a pronikavý pohled, s nímž ji sledoval, nevěstily nic dobrého. Seděla na židli s napjatými zády a ze všech sil se snažila nedat najevo, že jí z jeho přísného pohledu běhá mráz po zádech.

Očividně usoudil, že na jeho příkrý nesouhlas nereaguje tak, jak by měla, a tak zvýšil napětí tím, že pomalu vstal a opřel se silnýma rukama o nablýskaný povrch svého mahagonového stolu.

V tom, jak se pohyboval, byla klamně elegantní krása, jež mu propůjčovala fascinující auru klidné, ovládané síly. Chladné a střízlivé způsoby pro něho byly charakteristické, od klidného, skoro jednotvárného hlasu až po nečitelné zelenozlaté oči.

Volba oblečení jen podporovala dojem stínů a ledu. Za tu krátkou dobu, co ho znala, ho nikdy neviděla oblečeného jinak než v černém, od hlavy až k patám – černá košile a černá kravata, černá vesta, černé kalhoty a černé sako. Dokonce i obroučky jeho brýlí byly vyrobené ze stejného matného černého kovu – nebyly pozlacené ani postříbřené.

To přísně střižené sako na sobě právě teď neměl. Viselo na háčku u dveří. Když se s ní před chvílí pozdravil, sundal ho, aby mohl pracovat na artefaktech.

Věděla, že nemá právo toho muže kritizovat kvůli jeho oděvu. I ona byla oblečená v obvyklé černi. V uplynulých dvou letech začala své smuteční šaty – od vdovského závoje a módní černé toalety až po černé vysoké boty – považovat za svoji uniformu i převlek.

Blesklo jí hlavou, že se Slaterem tvoří smutný pár. Kdyby někdo vešel do knihovny, pomyslel by si, že oba sužuje nepolevitelný smutek. Pravda však byla, že se Ursula skrývala. Uvažovala, a ne poprvé, proč se do černé halí i Slater. Před dvěma měsíci mu zemřel otec. Tato nepříjemná událost ho přivedla do Londýna po několika letech života v zahraničí. Nyní spravoval jmění rodiny Roxtonů. Byla si však docela jistá, že černé oblečení svědčí spíše o zvyku – nikoliv o smutku.

Kdyby na tom, co noviny o Slateru Roxtonovi otiskly, byla pravdy jenom polovina, pomyslela si, k tomu černému oblečení má nejspíš svoje důvody. Přece jen je to barva tajemství a Slater nebyl pro společnost ničím jiným než obrovskou záhadou.

Sledovala ho s obezřetností smíšenou se zvědavostí a špetkou čehosi, co považovala za lehkovážnou fascinaci. Očekávala, že výpověď, zvlášť podaná v tak úsečném stylu, se nesetká s trpělivostí a pochopením. S klienty bylo vždy obtížné jednat, ale nikdy se nesetkala s někým takovým, jako byl Slater. Jen z představy, že by někdo Slatera dokázal ovládat, se jí točila hlava. Už od začátku jejich vztahu jí bylo jasné, že je přírodní silou a zákonem zároveň. Proto je samozřejmě tak zajímavý, pomyslela si.

„Právě jsem vám vysvětlila, že došlo k nečekaným událostem,“ prohlásila. Snažila se mluvit úsečným a profesionálním tónem, vědoma si skutečnosti, že Slater skočí po čemkoliv, co by naznačovalo nejistotu či slabost. „Lituju, že musím zrušit naše obchodní ujednání. Avšak –“

„Tak proč naše ujednání rušíte?“

„Jde o osobní záležitost,“ prozradila.

Zamračil se. „Jste nemocná?“

„Ne, samozřejmě že ne. Těším se výbornému zdraví. Chtěla jsem jen říct, že doufám, že se budu moci vrátit později, abych katalogizaci dokončila.“

„Opravdu? A proč si myslíte, že si za vás nenajdu náhradu? V Londýně existují i jiné sekretářky.“

„Na to máte přirozeně právo. Musím vám však připomenout, že již na začátku jsem vás varovala, že mám i jiné pracovní závazky, jež mohou tu a tam narušit naši pracovní dohodu. Vy jste s těmi podmínkami souhlasil.“

„Byl jsem ujištěn, že kromě dalších mnoha výborných schopností jste poměrně spolehlivá, paní Kernová. Nemůžete odsud jen tak odejít a skončit s prací.“

Ursula zatahala za sukně svých černých šatů, aby jí kolem kotníků spadaly v upravených elegantních záhybech, a přitom zvažovala možnosti. V knihovně začínala narůstat napjatá atmosféra, jako by byl vzduch nabíjený nějakým neviditelným elektrickým generátorem. Tak tomu bylo vždy, když se ocitla ve Slaterově blízkosti. Dnes však měla ta znepokojivá, dosti vzrušující energie zvláštní přídech nebezpečna.

Za tu krátkou dobu, co ho znala, ho nikdy neviděla, že by ztratil nervy. Ani že by se nějak extrémně rozveselil. Ani ho neviděla smát se. Pravda, občas se zmohl na krátký úsměv a v chladných očích se mu tu a tam mihl vřelý výraz. Měla však pocit, že ho takové emoce překvapily víc než ji samotnou.

„Velice se omlouvám, pane Roxtone,“ prohlásila, ne poprvé. „Ujišťuju vás, že nemám na výběr. Čas je pro mě momentálně to nejdůležitější.“

„Mám pocit, že si zasloužím lepší vysvětlení. Jaká naléhavá záležitost vás nutí zrušit smlouvu?“

„Týká se jedné mé zaměstnankyně.“

„Cítíte se povinována dohlédnout na nějaké osobní potíže své podřízené?“

„No, ano, krátce řečeno se to tak dá taky nazvat.“

Slater obešel stůl, opřel se o něj a zkřížil paže na hrudi.

Ostře řezané rysy vypadaly asketicky a nesmiřitelně. Občas bylo snadné si ho představit jako anděla pomsty. Jindy uvažovala, že by z něho byl výborný Lucifer.

„Můžete mi to alespoň vysvětlit, paní Kernová,“ konstatoval. „To je to nejmenší. Řekl bych, že mi to dlužíte.“

Nic mu nedluží, pomyslela si. Ze všech sil se snažila, aby byly podmínky tohoto úkolu jasné už od samého začátku. Jako majitelka agentury poskytující sekretářské služby brala takovou práci jen zřídkakdy. Její podnik se rychle rozrůstal. Výsledkem toho bylo, že v posledních několika měsících nevěděla, kam dřív skočit, zaučovala nové sekretářky a jednala s potenciálními klienty. Místo u Slatera přijala jako laskavost jeho matce, Lilly Lafontaineové, slavné herečce, která odešla na odpočinek, aby mohla psát melodramata.

Nečekala, že záhadný pan Roxton bude tak fascinující.

„Dobře tedy, pane,“ svolila, „stručně řečeno jsem se rozhodla přijmout jinou klientku.“

Slater celý ztuhl.

„Aha,“ hlesl. „Nejste s prací u mě spokojená?“

V hlase se mu odrážel pochmurný tón. S trhnutím si uvědomila, že bere její odchod osobně. A co ji šokovalo ještě víc, měla dojem, že ho ani příliš nepřekvapuje, že odchází, spíše působil stoicky rezignovaně, jako by to považoval za nevyhnutelné.

„Na druhou stranu, pane,“ dodala tedy rychle, „považuju tuto katalogizaci za velice zajímavou.“

„Neplatím vám dost?“ V očích mu problesklo cosi jako úleva. „Pokud je to tak, můžeme si o tom klidně znovu promluvit.“

„Ujišťuju vás, že o peníze nejde.“

„Jestli tu nejste nešťastná a pokud vám platím dostatečně, proč odcházíte kvůli jiné klientce?“ podivil se.

Tentokrát zněl opravdu zmateně.

Zadržela dech a najednou se cítila zvláštně rozpačitě. Jako by hrál roli nějakého zhrzeného milence, pomyslela si. Tak to však samozřejmě nebylo. Jejich vztah byl přísně profesionální.

A právě proto jen zřídka bereš mužské klienty, připomněla si. Bylo to trochu nebezpečné. Když však toto pravidlo zaváděla, nepředstavovala si, že součástí rizika bude i fakt, že ji jeden z klientů může přitahovat. Nejvíce se obávala, že muži mohou ohrožovat ryzí pověst jejích sekretářek. V případě Slatera Roxtona udělala výjimku a teď za ni bude muset zaplatit.

Celkově vzato bude nejspíš nejlepší, když všechno skončí, než ztratí hlavu a možná i srdce.

„Co se týče mých důvodů, proč odcházím –,“ začala.

„Kdo je ta nová klientka?“ skočil jí Slater do řeči.

„Dobře tedy, pane, vysvětlím vám okolnosti, jež mě nutí ukončit mé působení u vás, ale nejspíš se vám to nebude líbit.“

„Vyzkoušejte to.“

Znervóznil ji šeptavý příkaz v jeho hlase.

Table of Contents

copyright

titul

Prolog

1

2