Přeložila:

PETRA KLŮFOVÁ

Jude Deveraux: Horský samet

Vydání čtvrté

Copyright © 1982 by Deveraux, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1956. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Highland Velvet vydaného nakladatelstvím

Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., New York

Český překlad © 1992, 1997, 2004, 2015 Petra Klůfová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0199-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0200-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jude Deveraux

Horský samet

(ukázka)

PROLOG

I po dlouhé noční jízdě seděl Steven Montgomery na svém koni zpříma jako svíčka. Nelákalo ho pomyšlení na nevěstu, která na něho na konci této cesty čeká – a čekala už celé tři dny. Jeho švagrová Judita mu také značně nevybíravými slovy sdělila, co si myslí o muži, jenž se neobtěžuje dostavit se na vlastní svatbu a dokonce není ochotný ani vzkázat, že svého opoždění lituje.

I přes Juditiny výtky a vědomí urážky, jíž se na své budoucí ženě dopouští, Steven se svým odjezdem z území krále Jindřicha neustále otálel. Nechtělo se mu opustit švagrovou. Judita, krásná zlatooká manželka jeho bratra Gavina, spadla ze schodů a přišla o vytoužené dítě, které nosila. Celé dny se Judita zmítala mezi životem a smrtí. Když se probrala z bezvědomí a zjistila, že se dítě nepodařilo zachránit, jedna z jejích prvních starostí platila někomu jinému než sobě samé. Steven na datum své svatby úplně zapomněl a myšlenkami na nevěstu se neobtěžoval. I ve svém zármutku a bolesti mu Judita připomněla jeho povinnost a tu Skotku, s níž se měl oženit.

Nyní, o tři dny později, si Steven prohrábl svou temně plavou kštici. Nejraději by zůstal u svého bratra Gavina, na kterého se Judita nesmírně hněvala. Její pád ze schodů nebyl náhoda, na svědomí ho měla Gavinova milenka Alice Chatworthová.

„Můj pane.“

Steven zpomalil a obrátil se ke svému panošovi.

„Vozy zůstaly daleko za námi. Nemohou nám stačit.“

Beze slova přikývl a zamířil s koněm k úzkému potůčku, který bublal podél rozježděné cesty. Sesedl z koně a poklekl, aby si opláchl obličej studenou vodou.

Byl tu další důvod, proč se Stevenovi nechtělo na cestu, jež vedla k nevěstě, kterou v životě neviděl. Král Jindřich se rozhodl odměnit rod Montgomeryů za letité věrné služby, proto druhému z bratrů obstaral bohatou nevěstu ze Skotska. Steven věděl, že by měl cítit vděk, ale po tom všem, co se o ní doslechl, to nedokázal.

Byla právoplatnou nositelkou titulu náčelníka mocného skotského klanu.

Pohlédl tam, kde se potůček ztrácel v zelené louce. Aby tak kat spral Skoty s tím jejich absurdním přesvědčením, že pouhá žena má tolik inteligence a síly, aby dokázala velet mužům. Její otec si měl za dědice vybrat raději nějakého mladíka.

Zašklebil se při představě, co to asi může být za ženu, když svému otci mohla vnuknout myšlenku postavit se do čela klanu. Musí jí být nejmíň ke čtyřicítce, vlasy bude mít v barvě ocele a tělesně bude zdatnější než on. Při jejich svatební noci dojde nepochybně k zápasu, kdo z nich bude nahoře… a on prohraje.

„Můj pane,“ polekal se chlapec. „Vy ale vypadáte nezdravě. Nejspíš vám je špatně po té dlouhé jízdě.“

„To není jízda, z čeho se mi zvedá žaludek.“ Steven se zvolna a bez sebemenšího úsilí narovnal. Silné svaly mu pod oděvem jenom hrály. Byl urostlý, vysoko přečníval svého panoše a tělo měl štíhlé a vypracované mnoholetým usilovným cvičením. Husté vlasy mu ležely na krku v propocených prstýncích, čelisti měl silné a ústa pěkně vykrojená. Teď mu však pod zářivě modrýma očima ležely temné kruhy. „Pojďme zpátky ke koním. Vozy mohou dojet až za námi. Už se mi tu popravu nechce dále odkládat.“

„Popravu, můj pane?“

Steven neodpověděl. Ještě má před sebou mnoho hodin, než dorazí k té hrůze, jež na něj čeká v podobě podsadité a neforemné Bronwyn MacArranové.

1. kapitola

Bronwyn MacArranová stála u okna anglického zámečku a shlížela dolů na nádvoří. Otevřené okenice vpouštěly dovnitř příjemné teplé slunce. Lehce se vyklonila, aby zachytila závan svěžího větříku, jenže sotva to udělala, dolehl k ní zezdola výsměšný chechtot jednoho z vojáků.

Rychle ucouvla a s prudkým prásknutím okno zavřela. Rozzlobeně se odvrátila.

„Ta anglická prasata!“ zasykla polohlasně. Její něžný hlas vyvolával představu vřesu a mlhy na Vysočině.

Přede dveřmi se ozvaly těžké kročeje a ona zatajila dech. Pokračovaly však dál, a tak se uklidnila. Byla vězeň, byla v zajetí na nejsevernější hranici Anglie hlídaná muži, které odjakživa nenáviděla, těmi muži, kteří na ni s úsměvem mrkali, jako kdyby podrobně znali její nejdůvěrnější myšlenky.

Zamířila ke stolku, který stál uprostřed místnosti s dubovým ostěním. Křečovitě sevřela hranu jeho desky, až se jí dřevo zařezávalo do dlaní. Byla ochotná podstoupit cokoliv, jen aby ti lidé nepoznali, co cítí. Angličané byli jejími nepřáteli. Viděla, jak zabili jejího otce a tři z jeho náčelníků. Viděla, jak její bratr málem přišel o rozum z marného úsilí splatit Angličanům stejnou mincí. A celý život pomáhala živit a šatit ty členy svého klanu, kterým Angličané zničili úrodu a vypálili domy.

Před měsícem ji Angličané uvěznili. Bronwyn se usmála při vzpomínce na ty rány, jež se svými muži zasadila anglickým vojákům. Čtyři z nich později zemřeli. Nakonec ji však na rozkaz anglického krále Jindřicha VII. zajali. Ten člověk prohlašoval, že si přeje mír, a proto že do čela klanu MacArranů jmenuje Angličana. A domníval se, že toho dosáhne, když jednoho ze svých rytířů ožení s Bronwyn.

Té nevědomosti anglického krále se musela usmát. Náčelníkem klanu MacArranů byla ona a žádný muž ji její moci nezbaví. Ten hloupý král si myslí, že její muži budou poslouchat cizince, Angličana, namísto svého vlastního náčelníka, a to všechno jenom proto, že Bronwyn je žena. Jak málo toho Jindřich zná o Skotech!

Rab zavrčel a ona se prudce otočila. Rab byl irský vlčák, největší pes na světě, statný a silný, se srstí jako z ocelově zbarveného sametu. Otec jí toho psa daroval před čtyřmi lety, když se vrátil z výpravy do Irska. Jamie zamýšlel psa vycvičit jako ochránce své dcery, ale to nebylo potřeba. Rab a Bronwyn se do sebe na první pohled zamilovali a Rab nejednou předvedl, že by za svoji zbožňovanou paní položil i život.

Když Rabovo vrčení ustalo, Bronwyn se uvolnila – takhle reagoval pouze na přítele. Pohlédla zvědavě ke dveřím.

Dovnitř vstoupila Morag. Byla to malá, sukovitá stařena, která víc než lidskou bytost připomínala pokroucený kořen. Oči měla jakoby z černého skla, jiskřivé a pronikavé, jež dokázaly na člověku vidět více než jenom jeho zevnějšek. Dokázala využít předností svého nepatrného pružného těla, které jí umožňovalo nepozorovaně vklouznout mezi lidi s očima a ušima dokořán.

Morag přešla neslyšně místností a otevřela okno.

„Co je?“ naléhala Bronwyn netrpělivě.

„Viděla jsem, jak jsi zabouchla okno. Smáli se a vykládali, že si vezmou na starost svatební noc, o kterou jsi přišla.“

Bronwyn se od stařeny odvrátila.

„K takovým řečem jim sama zavdáváš příčinu. Měla bys chodit s hlavou vztyčenou a vůbec je nebrat na vědomí. Jsou to jenom Angličani, zatímco ty jsi MacArranová!“

Bronwyn se zuřivě otočila. „Nepotřebuji od nikoho rady, jak se mám správně chovat!“ utrhla se. Rab si uvědomil zoufalství své paní a postavil se vedle ní. Zabořila prsty do jeho kožešiny.

Morag se na ni usmála a sledovala, jak dívka míří k sedátku pod oknem. Položili ji Morag do náruče po porodu ještě neoschlou. Morag chovala toho drobečka a přihlížela, jak jeho matka umírá. A byla to Morag, kdo děvčátku vyhledal kojnou, kdo je pojmenoval po velšské babičce a kdo o ně pečoval, dokud mu nebylo šest let a výchovu nepřevzal jeho otec.

Teď na svoji téměř už dvacetiletou schovanku hleděla Morag s pýchou. Bronwyn byla vysoká, vyšší než většina mužů, a přitom rovná a ohebná jako stéblo rákosu. Vlasy si na rozdíl od Angličanek nezakrývala, ale nechala je splývat po zádech v bujném vodopádu. Byly černé jako havran a tak těžké a husté, že bylo až s podivem, jak její útlá šíje může takovou tíhu unést. Měla na sobě atlasové šaty šité podle anglické módy. Jejich barva připomínala smetanu, jakou dávaly krávy na Vysočině. Čtverhranný výstřih byl hluboký a těsně přiléhal k Bronwyniným pevným mladičkým prsům, jež štědře odhaloval. V útlém pase ji látka obepínala jako druhá kůže a přes boky se zvonovitě rozšiřovala v bohatých záhybech. Kolem výstřihu a v pase běžela výšivka z tenkých zlatých nití, jež v umných vlnovkách pokračovala dolů po celé délce sukně.

„Schvaluješ můj vzhled?“ zeptala se Bronwyn ostře, ještě pořád rozjitřená jejich hádkou ohledně anglického oděvu. Ona dávala přednost kroji z Vysočiny, ale Morag ji přesvědčila, aby si oblékla šaty podle anglických zvyklostí. Zdůvodnila to tím, že nepřítel nebude mít důvod vysmívat se jí kvůli tomu, co nazývali „barbarským oděvem“.

Morag se suše uchechtla. „Jenom mě tak napadlo, jaká je to škoda, že tě dneska večer z těch šatů nesvlíkne žádný mužský.“

„Angličan!“ usápla Bronwyn. „To už jsi na to zapomněla? To už ti před očima vybledla krev mého otce?“

„Však ty víš, že ne,“ odvětila Morag potichu.

Bronwyn se ztěžka posadila na podokenní sedátko a atlasová sukně se jí rozprostřela kolem nohou. Prstem přejela po husté výšivce. Ty šaty byly velice drahé, ty peníze mohla využít pro svůj klan. Jenomže věděla velice dobře, že by si její lidé nepřáli, aby si před těmi Angličany připadala zahanbeně, proto si tedy koupila šaty, které by mohly být chloubou leckteré královny.

Až na to, že tyto šaty měly být její svatební.

Vztekle škubla za zlatou nitku.

„No tak!“ napomenula ji Morag. „Přece si nezničíš šaty jenom proto, že se zlobíš na nějakého Angličana! Třeba ho zdrželo něco závažného, a tak promeškal i vlastní svatbu!“

Bronwyn se rychle zdvihla a Rab jí ochranitelsky přiskočil k noze. „Co mi je do toho, jestli se ten člověk vůbec neobjeví? Nejraději bych, kdyby hnil někde ve škarpě s proříznutým hrdlem!“

Morag jen pokrčila rameny. „Tak by ti našli jiného manžela. Nevyjdeš tedy nastejno, jestli tenhle bude žít? Čím dřív budeš mít anglického manžela, tím dřív se vrátíme zpátky na Vysočinu.“

„To se ti snadno řekne!“ odsekla Bronwyn. „Ty si ho nemusíš vzít a… a…“

Morag vzhlédla a černá očka jí jenom hrála. „A spát s ním? Tak tohle tě tedy trápí? Já bych s tebou hned měnila, jen kdyby to šlo. Myslíš, že by si tenhle Steven Montgomery povšiml, kdybych mu vklouzla do postele já?“

„Copak já vím o Stevenu Montgomerym kromě toho, že si mne neváží ani tolik, aby mne nenechal čekat tady ve svatebních šatech? Říkáš, že se mi muži vysmívali. To ten člověk, který se má stát mým manželem, mne vystavil jejich posměchu!“ Pohlédla ke dveřím. „Kdyby sem teď vstoupil, s chutí bych na něj vytáhla nůž!“

Morag se usmívala. Jamie MacArran by na svoji dceru byl hrdý. Přestože byla pořád ještě ve vězení, uchovala si svou hrdost a odvahu. Bradu vysunula nahoru a z modrých očí jí šlehaly ledové blesky.

Bronwyn byla až neuvěřitelně krásná. Vlasy měla černé jako bezměsíčná noc ve skotských horách a oči sytě modré jako hladina sluncem zalitého jezera. Tohle spojení bylo neodolatelné. Nebylo mezi lidmi žádnou výjimkou, když při prvním pohledu na ni – to se stávalo především mužům – dočista ztratili řeč. Řasy měla husté a temné, pleť jemnou a smetanově bílou. Její sytě rudé rty seděly nad bradou, kterou zdědila po otci, silnou, čtverhrannou, s náznakem dolíčku uprostřed.

„Pokud se budeš dál ukrývat v tomhle pokoji, budou tě považovat za zbabělce. Cožpak si Skot něco dělá z pošklebování nějakých Angličanů?“

Bronwyn se napřímila a potom shlédla na svůj smetanově zbarvený šat. Když si jej ráno oblékala, myslela, že se v něm bude vdávat. Od doby určené k vykonání svatebního obřadu už uplynuly celé hodiny a její ženich se dosud neukázal, dokonce ani neposlal vzkaz vyjadřující omluvu či vysvětlení.

„Pomoz mi tohle rozepnout,“ rozhodla se Bronwyn. Šat musí zůstat jako nový, dokud se v něm nevdá. Jestli ne dnes, tak jindy. A možná i za jiného muže. Ta představa ji pobavila.

„Copak to chystáš?“ vyptávala se Morag s rukama za Bronwyninými zády. „Tváříš se jako kočka, která smlsala smetanu.“

„Moc se vyptáváš. Přines mi ty šaty ze zeleného brokátu. Angličani si třeba představují, že se nevěsta může uplakat ze svého ponížení, ale brzo se přesvědčí, že Skoti jsou mnohem odolnější.“

Ačkoliv byla v roli vězně, a ta trvala už více než měsíc, měla Bronwyn povolený svobodný pohyb po celém panství Thomase Crichtona. Směla se procházet kolem domu a s doprovodem i po okolních pozemcích. Panství bylo důkladně a ustavičně střeženo. Král Jindřich vzkázal lidem Bronwynina klanu, že pokud dojde k pokusu o její záchranu, bude Bronwyn popravena. Nechce jí nijak ublížit, pouze zamýšlí učinit jejich hlavou Angličana. Klan byl nedávno svědkem smrti Jamie MacArrana včetně tří jeho náčelníků. Skotové tedy zpovzdáli sledovali, jak jejich nová zemanka upadá do zajetí, a rokovali o tom, co podniknou, jestli se královi muži opováží vydávat jim rozkazy.

Bronwyn zvolna sestoupila po schodech do síně v přízemí. Věděla, že lidé z jejího klanu čekají trpělivě těsně u pozemků tohoto panství, kde se na té věčně rozbouřené anglicko-skotské hranici ukrývají v lese.

Kdyby šlo jenom o ni, raději by zemřela, než by se dobrovolně provdala za toho anglického psa, jenže její smrt by v klanu vyvolala třenice. Jamie MacArran sice jmenoval svoji dceru do role svého nástupce, měla se však provdat za jednoho z těch náčelníků, kteří zahynuli spolu s jejím otcem. Pokud by Bronwyn měla zemřít bez potomků, pak by nepochybně došlo ke krvavým půtkám ohledně osoby nového zemana.

„To já věděl odjakživa, že ti Montgomeryové jsou pěkně mazaní!“ zasmál se muž, který stál od Bronwyn sotva pár kroků.

„Jen si vezměte, jak se ten nejstarší oženil s dědičkou Revedounova jmění! Ještě ani nestačil vylézt ze svatebního lože, a už jejího otce zabili a on tak zdědil celé hrabství!“

„A Steven teď jde v bratrových šlépějích. Nestačí, že je tahle Bronwyn krásná, ale navrch má ještě stovky akrů půdy!“

„Říkejte si, co chcete,“ prohlásil třetí muž. Měl prázdný rukáv, chyběla mu levá paže. „Ale já Stevenovi ani dost málo nezávidím. Ta ženská je nádherná, ale jak dlouho si s ní bude moci užívat? O tohle mne připravili v bojích ti ďáblové ve Skotsku. Jsou to napůl divoši, věřte mi. Od dětství se neučí nic jiného než jak loupit a drancovat. A rvát se dovedou spíš jako zvířata než lidi. Je to surová a divoká čeládka!“

„Slyšel jsem, že jejich ženské páchnou, až to je do nebe volající,“ poznamenal ten první.

„Kvůli té černovlasé Bronwyn bych si klidně zacpal nos!“

S tváří zkřivenou vztekem vyrazila Bronwyn směrem k nim. Čísi ruka ji však chytla za paži a ona vzhlédla do tváře mladého muže. Byl pohledný, tmavooký, s pevnými ústy. Oba měli oči ve stejné výšce.

„Dovolte, má paní,“ nabídl pokojně.

Přikročil k hloučku. Silné nohy měl obepnuté přiléhavými nohavicemi a sametová kazajka jen zdůrazňovala šířku jeho ramen. „To nemáte na práci nic lepšího než tady klepat jako staré báby? Žvaníte o věcech, kterým nerozumíte ani za mák!“ Jeho hlas zněl velitelsky.

Trojice mužů vypadala polekaně. „Hele, Rogere, co je to s tebou?“ zeptal se jeden, potom se podíval Rogerovi přes rameno a spatřil Bronwyn s očima planoucíma zuřivým hněvem.

„Tak si myslím, že by se měl Steven ukázat co nejdříve, aby si ten svůj majetek dobře pohlídal,“ zasmál se další muž.

„Vypadněte!“ nařídil Roger. „Nebo mám vytáhnout dýku, aby vám to bylo víc jasné?“

„Od horkokrevného mládí jdu radši o kus dál,“ řekl jeden z mužů otráveně. „Tak si za ní běž. No jen jdi, venku bude chladněji. Vášeň je nutno vynést ze stavení, má-li se pořádně rozkošatět.“

Když muži zmizeli, obrátil se Roger opět k Bronwyn. „Smím se vám omluvit za chování svých krajanů? Ta neotesanost má původ v jejich nevědomosti. Oni vám nechtěli ublížit.“

Bronwyn se na něj chladně podívala. „Obávám se, že tím nevědomým jste tady vy. Oni chtěli ublížit co nejvíc, či snad vraždění Skotů vy za hřích nepovažujete?“

„To se tedy musím ohradit! Velice mi křivdíte. Za celý život jsem zabil jen velice málo lidí a vůbec žádného Skota!“ Odmlčel se. „Směl bych se vám představit? Jmenuji se Roger Chatworth.“ Smekl z hlavy svou sametovou čapku a hluboce se Bronwyn uklonil.

„A já, pane, já jsem Bronwyn MacArranová, zajatkyně Angličanů a teď nejnověji i zhrzená nevěsta.“

„Lady Bronwyn, neprošla byste se se mnou po zahradě? Třeba sluneční svit od vás zažene ty chmury, které vám Steven způsobil.“

Obrátila se a kráčela vedle něj. Přinejmenším jeho přítomnost zamezí strážím, aby za ní pokřikovaly ty své hrubé žerty. Sotva vyšli ven, promluvila tentokrát ona. „Vyslovil jste Montgomeryho jméno, jako kdybyste ho znal osobně.“

„Vy jste se s ním ještě nesetkala?“

Bronwyn se na něj hněvivě obořila. „Cožpak mi váš anglický král kdy prokázal nějakou laskavost? Můj otec měl o mně tak vysoké mínění, že mne jmenoval zemankou klanu MacArranů, ale podle vašeho krále jsem natolik slaboduchá, že si nedokážu sama vybrat manžela! Ne, s tím Stevenem Montgomerym jsem se ještě nesetkala a nevím o něm ani to nejmenší. Jednou ráno mi oznámili, že se mám za něj vdát. Od té doby ještě neráčil vzít moji existenci na vědomí!“

Roger jen povytáhl své pěkné obočí. V nenávisti jí oči jiskřily jako modré drahokamy. „Jsem si jist, že pro svoje zpoždění má nějaký vážný důvod.“

„Třeba tím důvodem je snaha potvrdit si svou moc nad všemi Skoty. Tím nám chce ukázat, kdo je tady pánem.“

Roger chvíli mlčel, jako kdyby o jejích slovech uvažoval. „Někteří lidé jsou toho názoru, že Montgomeryové jsou arogantní.“

„Říkáte, že toho Stevena Montgomeryho znáte. Jak vypadá? Vždyť ani nevím, jestli je malý nebo velký, jestli je starý nebo mladý.“

Roger pokrčil rameny, jako kdyby se myšlenkami toulal bůhvíkde. „Je docela obyčejný.“ Zdálo se, že se mu tohle téma nechce rozvádět. „Lady Bronwyn, prokázala byste mi tu čest a vyjela si se mnou zítra do parku? Přes pozemky sira Thomase teče malý potůček, třeba bychom tam mohli i něco pojíst.“

„A to se nebojíte, že se pokusím připravit vás o život? Na tomhle panství jsem uvězněná už přes měsíc.“

Usmál se na ni. „Rád bych vás přesvědčil, že existují vychovanější Angličani než jen ti, kteří – jak říkáte – zhrdnou nevěstou v den její svatby.“

Při zmínce o ponížení, které jí způsobil Steven Montgomery, Bronwyn celá ztuhla. „Projížďka s vámi by mne velice potěšila.“

Roger Chatworth se pousmál a kývnutím pozdravil muže, který je míjel na úzké zahradní cestičce. Horečně přemýšlel.

O tři hodiny později se Roger vrátil do svých pokojů ve východním křídle zámečku sira Thomase Crichtona. Přijel sem už před dvěma týdny, aby se sirem Thomasem prohovořil otázku verbování mladých mužů z tohoto kraje. Sir Thomas byl však příliš zaneprázdněn starostmi se skotskou dědičkou a na nějaké hovory mu nezbýval čas. Nyní se Roger začal domnívat, že ho sem přivedl osud.

Odkopl stranou stoličku, o niž si opíral nohy jeho spící panoš. „Mám pro tebe práci,“ přikázal, když si svlékal sametový kabátec a hodil ho přes postel. „Někde tady se povaluje starý Skot jménem Angus. Vyhledej ho a přiveď sem. Nejspíš ho najdeš tam, kde teče něco k pití. A potom doneseš půl sudu piva. Rozuměl jsi?“

„Ano, můj pane,“ řekl chlapec a vycouval ze dveří, přičemž si nepřestával protírat rozespalé oči.

Když se Angus objevil ve dveřích, byl už napůl opilý. Zastával sice u sira Thomase nějaké postavení, ale obvykle se nevěnoval ničemu jinému než pití. Vlasy měl špinavé a zkroucené. Po skotském způsobu mu spadaly hezký kus pod ramena. Na sobě měl dlouhou plátěnou košili převázanou v pase, nohy měl holé a byl bosý.

Roger znechuceně pohlédl na muže v tak pohanském ustrojení.

„Volal jste mne, můj pane?“ zeptal se Angus s typicky skotskou výslovností. Očima sledoval soudeček piva, který Rogerův panoš právě přinášel do místnosti.

Roger propustil chlapce, nalil si pivo, posadil se a pokynul Angusovi, aby učinil totéž. Nečistý stařec si sedl a Roger spustil. „Chtěl bych se dozvědět něco o Skotsku.“

Angus povytáhl své ježaté obočí. „Myslíte tím, kde je ukryté zlato? My jsme jen chudá země, můj pane, a…“

„Nech si ty svoje proslovy! Tyhle lži si schovej pro někoho jiného! Potřebuji se dozvědět, co by měl znát člověk, který se chce oženit s náčelnicí klanu!“

Angus na něho chvíli koukal celý tumpachový a potom si ucpal ústa džbánkem plným piva. „Eponymus, co?“ zamumlal galsky. „Být přijat členy klanu není zas tak jednoduché.“

Roger dlouhým krokem přistoupil k muži a vyškubl mu džbánek s pivem. „Na tvoje názory jsem se neptal! Odpovíš mi na moji otázku, nebo tě mám skopnout ze schodů?“

Angus se nešťastnýma očima zavěsil na vychlazený džbánek. „Musíte se stát MacArranem,“ řekl a vzhlédl ke stojícímu Rogerovi. „Za předpokladu, že máte na mysli právě tento klan.“

Roger krátce pokynul.

„Musíte vzít za své jméno zemanky toho klanu, jinak by vás muži nemohli přijmout. Musíte se oblékat jako Skot, jinak by se vám smáli. Musíte milovat Skoty a jejich zem.“

Roger postavil džbánek. „A co s tou ženou? Co musím udělat, aby se mi oddala?“

„Bronwyn nezajímá nic kromě jejích lidí. Radši by dala přednost smrti před sňatkem s Angličanem, ale dobře ví, že kdyby zemřela, vypuknou uvnitř klanu krvavé třenice. Pokud se vám tu ženu podaří přesvědčit, že s jejím lidem smýšlíte jen dobře, pak máte vyhráno.“

Roger podal starci jeho džbánek. „Potřebuji vědět ještě víc. Co je to vlastně klan? Proč je tam náčelníkem žena? Jaké má klan MacArranů nepřátele?“

„Při dlouhém povídání vysychá v hrdle.“

„Naliji ti tolik, kolik jen dokážeš vypít, jen když mi odpovíš na všechno, co se chci dozvědět.“

Příštího dne časně zrána přišla Bronwyn na schůzku s Rogerem Chatworthem. Přes veškeré své dobré úmysly byla představou projížďky po lese tak rozrušena, že v noci málem nespala. Morag jí pomáhala obléknout světle hnědé sametové šaty a celou tu dobu pronášela výstražná varování před Angličany, kteří rozdávají dárky.

„Já se chci jenom projet,“ opakovala Bronwyn tvrdohlavě.

„Aha, a copak stejně nicotného chce asi tenhle Chatworh? Přece je mu známo, že se máš vdát za jiného!“

„Víš to tak jistě?“ vyjela si na ni Bronwyn. „Tak kdepak mám toho ženicha? To snad chceš, abych tu ve svatebních šatech proseděla další den a čekala na něj?“

„Pořád by to bylo lepší než se honit za nějakým horkokrevným hrabátkem!“

„Hrabě? Roger Chatworth je anglický hrabě?“

Morag na to odmítla odpovědět. Ještě jí naposled urovnala šaty a potom ji vystrčila ze dveří.

A nyní na hřbetě koně s Rabem běžícím po boku si po mnoha týdnech připadala zase naživu.

„Do tváří se vám vrátily růže,“ zalichotil jí rozesmátý Roger.

Oplatila mu úsměvem, a ten jí zjemnil bradičku a rozzářil oči. Pobídla koně do rychlejšího klusu. Rab jí svými dlouhými plavnými skoky docela dobře stačil.

Roger se na vteřinku ohlédl po mužích, kteří jeli za nimi. Tři byli z jeho osobní družiny, pak dva panoši a soumar naložený jídlem a stříbrným nádobím. Znovu se podíval za Bronwyn. Zamračil se, když se ohlédla a pobídla koně k ještě rychlejšímu cvalu. Byla vynikající jezdkyně a lesy nepochybně byly plny lidí z jejího klanu, kteří nadšeně vítali jakoukoliv příležitost dopomoci jí k útěku.

Zdvihnutím paže pokynul svým mužům, aby si pospíšili, a sám svému koni nasadil ostruhy.

Bronwyn svého koně přiměla téměř k letu. Vítr ve vlasech a pocit naprosté svobody, to všechno bylo tak povznášející! Nepolevila v plné rychlosti, ani když dorazila k potoku. Neměla ponětí, jestli ten kůň už někdy předtím skákal, ale přinutila ho ke skoku bez ohledu na možné nebezpečí. Zvíře prolétlo vzduchem, jako by mělo křídla. Na druhém břehu koně zastavila a ohlédla se dozadu.

Roger se svými lidmi zrovna dojížděl k potůčku.

„Lady Bronwyn,“ volal Roger, „jste v pořádku?“

„Samozřejmě!“ Zasmála se a potom s koněm přebrodila proud k místu, kde na ni Roger čekal. Sklonila se a polaskala koně po šíji. „To je dobré zvíře. Skočil to výborně!“

Roger sesedl a přistoupil k ní. „Strašlivě jste mě vyděsila. Vždyť jste si mohla ublížit!“

Jenom se šťastně smála. „Skotky si na koňském hřbetě nikdy neublíží!“

Roger vztáhl paže, aby jí pomohl dolů z koně.

Náhle mezi ně skočil Rab a za staženými pysky mu svítily dlouhé, ostré tesáky. Z hrdla mu vycházelo výhružné vrčení. Roger instinktivně ucouvl.

„Rabe!“ Pes se okamžitě podřídil Bronwyninu rozkazu. Odplížil se stranou, ale nepřestával vše sledovat výstražně planoucíma očima. „On mě chce jenom chránit,“ vysvětlovala. „Nemá rád, když se mne někdo dotýká.“

„Budu si to propříště pamatovat,“ slíbil opatrnicky Roger, když pomáhal Bronwyn sesednout z koně. „Nepřála byste si po té jízdě trochu odpočinku?“ navrhl. Luskl prsty a panoši přiběhli se dvěma židlemi potaženými rudým sametem. „Má paní,“ uklonil se Roger.

Pousmála se v údivu nad židlemi stojícími uprostřed lesa. Tráva pod jejími chodidly připomínala sametový koberec. Potůček vyhrával svoji píseň a přesně v tom okamžiku, kdy ji napadlo tohle přirovnání, začal jeden z Rogerových mužů brnkat. Na chvíli zavřela oči.

„Stýská se vám po domově, má paní?“ zeptal se Roger.

Povzdychla si. „Ani si to nedokážete představit. Nikdo, kdo není z Vysočiny, nemůže pochopit, jaké to je být Skot.“

„Moje babička byla Skotka, což mne možná opravňuje mít pro vás jisté pochopení.“

Table of Contents

copyright

titul

PROLOG

1. kapitola