Kladivo na čaroděje

1. Jiří Pavlovský: Magie pro každého

2. Jiří Pavlovský: Město mrtvých

3. Ondřej S. Nečas: Kruté stroje

4. Dušan D. Fabian: Sonáta pro Azazela

5. Jiří Pavlovský: Výtah do pekla

6. Jakub Mařík: Drsné sny

7. Ondřej S. Nečas: Síť přízraků

8. Martin D. Antonín: Pekelná šleha

9. Darek Šmíd: Žrádlo pro psy

Připravujeme:

10. Jiří Pavlovský: Kladivo na démony

11. Jan Hlávka: Bůh strachu

Copyright © Darek Šmíd, 2015

Cover Illustration© Lubomír Kupčík, 2015

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2015

ISBN (ePub) 978-80-7425-455-0

ISBN (mobi) 978-80-7425-456-7

Kladivo na čaroděje

Praha je magické město – a ta magie vás může zabít.

V tom lepším případě.

Když vám teče do bot, když vás pronásledují přízraky – koho zavoláte?

Tým Felixe Jonáše určitě ne. Pokud už by přece jen přijeli, tak vás nechají pekelným silám napospas, aby vám pak mohli vybílit byt. Jenže někdy je situace tak zoufalá, že vám nezbývá nic jiného, než obrátit se na lidi, kteří jsou naprosto odepsaní – a doufat, že to přežijete.

Série Kladivo na čaroděje vás zavede do našeho světa, jak ho neznáte… a jak ho ani netoužíte poznat. Alespoň ne na vlastní kůži. Světa magie, temných přízraků, oživlých mrtvol, zabijáků, démonů, psychopatů, nekrofilů, upírů – a to mluvíme jen o kladných hrdinech. Ti, proti kterým bojují, jsou ještě mnohem horší…

1

Tohle město mu do žil pumpuje hnus.

Cítí to, jak prochází mezi kancelářskými stoly a vdechuje kastrovaný vzduch pondělního rána. Vidí to, když skoseným oknem shlíží na sněhovou břečku v ulicích, pulzující v krvavé arytmii brzdových světel aut. Slyší to: v každém zakňourání těch chodících pytlů z masa a kostí, s nimiž tu strávil posledních pět let života.

„Ranko, šéfe!“ vykrkne žracím otvorem jedna z těch ohavností.

Hnus jím smýkne od okna. Odhrne mu rty ze zubů a z dásní. Zatne mu každý sval. Rozpohybuje nohy!

„Š... šéfe?“

Jeho tělo se rozeběhne k tomu pochodujícímu pajšlu! Dveře zvracejí do místnosti další z nich. Nabere na rychlosti, vytřeští oči: „Jo! Hách!“ Cítí, jak hnus koluje jeho krevním oběhem, ne, ne krevním: hnusním oběhem, jistě, jeho srdce vdechuje kalný šlem, jako když gumovým zvonem zprůchodňuje ucpaný záchod, a pak ho zvrací do kanálů jeho těla, tu-dum, tu-dum, tu-dum...

„Š... šé... ááááárgmbrghl!“

„Senior account executive,“ přečetl Walter z vizitky, zakroutil hlavou a vzhlédl. „Mon dieu, ten chlápek je popravčí účetních ve výslužbě!“

„To těžko,“ řekla Klaudie, která s podepřenou bradou studovala ožehlé torzo mrtvoly nacpané do kopírky. „Tady nejsme ve Francii 18. století, ale v Praze 21. století.“

„No.“ Walter pohnul hlavou doleva a pak doprava, aby viděl: ožehlé stěny kancelářského open-officu; krví ohozený název firmy RAND ROSENBAUM na stěně; spečené mrtvoly na žárem zkrabatělém linoleu; dýmající vraky explozivších notebooků; roztavené plastové koše přeplněné vyvrženými lidskými vnitřnostmi; zlámané prsty nacpané do květináčů pod okny; rozlousklé hlavy pod bytelnýma nohama kancelářských stolů; a další věci; a řekl: „A rozdíl je konkrétně v čem?“

Rovnou na aortu! Vylomí si zub o klíční kost, ale co! Má jich ještě aspoň šedesát! Rve hrudník kostnatými drápy, v něž se proměnily jeho prsty, s tímhle už si macovská klávesnice neporadí, ani náhodou! Vysává oči, hryže do prstů, sežere to, zabije to, rozcupuje to na titěrné krvavé...

Pak se mu rozprskne o hlavu květináč a on padne k zemi.

„Kristaboha!“ „Šéfe!“ „Míro!“

Výkřiky všude kolem. Jedni se vrhají ke kolegovi, kterého roztrhal a zničil, druzí spoutávají jeho nehybnou ódu na hnusnost do drátů a kabelů. Slyší, jak se dohadují, proč udělal, co udělal, a co mají teď dělat oni.

Ale on – zatímco pod nimi leží a vnímá, jak z jeho těla kane jeho i cizí krev – ví, co udělají. Cítí, jak hnus koluje i jejich těly. A slyší, jak jejich dohady nabírají na zlobě.

„No, je pravda, že v pondělí ráno někomu občas jebne, ale...“ Policista, který mluvil s Klaudií, třímal v ruce pytlík s kancelářskou myší, z pod jejíchž tlačítek vyčuhovaly dva lidské prsty.

„Procento kardiovaskulární mortality je v pondělí nejvyšší...“ řekla Klaudie.

Walter se zaculil. „A francouzský výraz pro práci, travail, má etymologický původ v mučícím...“

„Klaudie,“ vzdychl policista, „jestli mě chcete s kolegou přesvědčit, že obor té tvé... živnosti není úplná haluz, teď máš šanci.“ Přehodil si pytlík s prstokradnou myší do druhé ruky a vzdálil se.

„To byl ten, co nás sem pozval?“ zeptal se Walter „Měl jsem zrovna rozdělanou takovou básnířku...“

„Kapitán Hlavatý,“ řekla Klaudie. „Asi mě balí. Potkala jsem ho na semináři v Maitree. Duševní pučení z jemnohmotné setby. Slíbil mi, že až se stane něco opravdu divného, pozve mě a tu moji – v uvozovkách – odbornost k vyšetřování... I když si myslím, že se mnou chce hlavně spát. Manželce za zády.“ Rozhlédla se, ztišila hlas: „Waltere, z koho tady můžeme něco vytáhnout? Viděls aspoň jednu mrtvolu, která by nebyla na maděru?“

„Než to tady lehlo popelem, všichni se pokusili navzájem se rozebrat na prvočinitele... Ale našel jsem jednoho, který je – v uvozovkách – celkem v pořádku,“ řekl Walter a pokynul k mrtvole, zapasované pod zásobník pitné vody. Klaudie z ní viděla jen nohy. V místě hlavy se cosi lesklo. „Požár roztavil zásobník nad tímhle nebožákem,“ řekl Walter. „Předtím ho sem museli skopnout a v tom mumraji na něj pak zapomněli. Voda ho při požáru udržela konzistentnějšího než ty ostatní, což pak zpečetila všechna ta umělá hmota, když se zásobník roztavil a stekl mu do ksichtu.“

„Panebože,“ hlesla Klaudie.

„Rozkošné!“ řekl Walter. „Prostě má teď hlavu jako žárovku.“

„Volá někdo policajty?“ řekne jeden.

„Vždyť jsme ho sotva zpacifikovali!“ řekne druhý; ten, co sedává u stolu naproti němu a buší přitom vždycky do klávesnice tak, až se mu třese hladina na kafi jako v Jurském parku, když se blíží tyrannosaurus rex. Je to vůbec možné, dělat v pracovní době takový bordel?

„Hele, kámo, kušuj a mákni!“ řekne třetí, který každý den v jedenáct žere před obědem chipsy. No co je to za humus? Křupe to, jako kdyby mu jezdil po lebce valníkem! A ten pytlík, jak šustí!

„Kušuj a mákni? Ty ses dal na hip-hop, nebo co?“ řekne někdo další, jak se místnost plní lidmi.

„Co se po něm vozíš, vole?“

„Kdo je u tebe vůl, ty krávo?“

„No, a pak se prostě navzájem pozabíjeli,“ řekla Klaudie.

Walter přikývl a se slovy „tak nashle“ povolil sevření mrtvého mozku v hlavě zakonzervované v průhledném plastu, z níž Klaudie posledních pár minut tahala informace. V tu samou chvíli Klaudie skočila Walterovi po krku, ale Walter jen přitiskl bradu na prsa a počkal, až z ní zuřivost, natažená v telepatickém dojezdu z mrtvoly, zase vyprchá.

„Dobrý?“ řekl pak a po očku sledoval, jak se za nimi otočilo pár policistů.

„Jo,“ vydechla Klaudie. „Ty?“

„Jasně. Takže máme padla?“

„Asi jo,“ řekla Klaudie a slezla z Waltera. „Mechanismus masakru nám tady tvůj pan žárovka vysvětlil celkem jasně.“

„Spíš osvětlil,“ řekl Walter. „Hotový iluminát.“

„Jako by se tu rozšířil nějaký virus,“ řekla Klaudie a rozhlédla se po zuhelnatělém rumišti. Někdo v chodbě se na ně ptal. Hlavatý ho odmávl. Páni, jsou tu chvíli a už si dělají jméno. „Ta zloba u nich ale propukla, až když sem přišli. Waltere,“ řekla. „Tahle... otrava, co je posedla... myslím, že to není vázané na nikoho z nich, ale na tohle místo. Takže... proč už to nepůsobí?“

Walter se pousmál. „To nám zjistí skupina ef.“

Pod Klaudií, pod Walterem, pod podlahou, na níž stáli, a pod stropem vstupní haly, pod pohovkami pro hosty a mramorovými dlaždicemi, pod schodištěm do podzemí a hučící kotelnou, která v tyto mrazivé dny vyhřívala budovu, pod tím vším teď Felix stanul pod obrovským technomagickým zařízením, z něhož se pohupoval mnohatunový smotek pulzujícího masa, a řekl: „Hnus.“

Felixovi chvíli trvalo, než se dostal až sem, do podzemí pod podzemím. Všechno v suterénu se tvářilo, že pod kotelnou už nic není – ale Felix cítil, jak se k němu probíjí smrad magie. Takže se prachem a špínou protáhl tam, kde už nic být nemělo – a našel tohle. Gigantický chuchvalec masa, zavěšený na biotechnologické konstrukci jako gyros z písečných červů Duny.

„Ahoj,“ řekl té věci. „Jen abys věděl – nehledám odpověď.“

Mluvením svíral absurdnost do kleští reality. Jinak by mu ratio v hlavě začalo zakládat stávkové výbory, vyrábět transparenty s buřičskými nápisy a svolávat demonstrace.

„Hledám otázku.“

Nejprostší kouzlení: magie slova.

„Kdybych teď hledal odpověď, dělal bych to špatně. Ptal bych se, co jsi zač a kdo tě sem dal, ale to není správná otázka. Správná otázka se týká toho, proč tu jsme: proč si pár lidí o pár pater výš z čista jasna zahrálo hru na zabíjenou. To přece není tvoje pracovní náplň, ne? Ty máš od pohledu dlouhodobější funkci. Jsi tady už nějaký pátek. Co se změnilo?“

Bylo to obrovské, trčely z toho hadice a roury, do záhybů kluzké tkáně se tomu zapichovaly hroty obrovských injekčních stříkaček. Sloupec světla Felixovy baterky přejížděl po chrupavčitých výstupcích a šlemovitých uzlinkách, prorůstajících žilnatou texturou výdutí masa.

„Žereš, nebo živíš?“ řekl Felix. Tepnami smotku proběhl pulz. „Klid, klid, to není otázka. Je to cesta k ní. Jsi v základech budovy, kde pracuje fůra lidí. Žiješ z nich, nebo je krmíš?“

Posunul světlo baterky k injekčním megastříkačkám, u stropu zapíchaným do hlenovitých šlach. V hadicích, které k nim vedly, postřehl křečovitý peristaltický pohyb.

Ve stejnou chvíli pocítil, jak sebou démonické embryo v jeho těle škublo. Ale mohlo to být i něco, co snědl ráno ke snídani.

„Žereš.“ Felix se zazubil a přikývl. „Jo. Jasně. Živíš se z budovy nad sebou. Od toho tu jsi. Takže mám tu otázku: Koho a proč napadlo, že z tebe teď pro změnu hodí flákotu těm nahoře?“

Pohyb. Nezpozorovatelný, neslyšitelný pohyb ve tmě za Felixovými zády. Jako když vakuem proletí rameno nákladního jeřábu. Absurdní nesrovnalost vjemu a pocitu.

Byl to pocit, co Felixe přimělo otočit hlavu.

Stál jen na dva kroky za ním: drobný muž, na tváři lehký úsměv, mohutná vlna perfektně střižených blonďatých vlasů. Fialový oblek, luxusní košile s límcem, který působil, že mu natahuje krk, saténová kravata v barevném vzoru čínské Danxie a semišové boty do špičky. Ruce si držel za zády, nohy rozkročené. Postoj bojovníka, který tenhle souboj vyhrál, ještě než vstal ráno z postele.

„Co jsi zač?“ řekl muž. Mluvil tiše, nezřetelné chvění v hlase.

„Údržbář,“ řekl Felix.

„Všechny údržbáře v téhle budově znám jménem.“ Stisk čelistí. Neuróza. Či nedočkavost. „Co jsi zač?“

„É... uklízečka. Někam mi sem spadnul košík se savem.“

Bryskní úsměv. „Všechny uklízečky v téhle budově neznám jménem. Ale všechny jsem ojel. Co. Jsi. Zač?“

„Turista! Ztratil jsem se. Dů jů nou ze vej tů vencelsplac?“

„Hm.“ Úsměv pohasl, zachvěl se ret. „Tak CHCÍPNI!“

Ve chvíli, kdy muž vyřkl hlásku „p“, mu Felix a) posvítil baterkou do očí a b) kopl ho mezi nohy.

Efekt akce a): zornice v mužových očích se v proudu světla ani nepohnuly.

Efekty akce b):

- b1): Felixova kost holenní narazila na nohu, kterou mu muž nastavil do cesty;

- b2): muž mu chytil nohu rukou;

- b3): druhou ruku sevřel v pěst a prolomil Felixovi koleno na druhou stranu.

„Co chceš dělat teď, hm?“ řekl blondýn.

Felix zatnul zuby. „Vyhrát Nobelovu cenu míru... abych tě s ní moh umlátit k smrti.“

O dvacet pět metrů výš se Klaudie rozloučila s policistou Hlavatým a vyrazila s Walterem po schodišti dolů. Začouzené a spečené zdi kancelářského pekla změnily barvu na zářivkově bílou.

„Takže spolupráce Krotitelů prduchů s policií hlavního města je v naději?“ zeptal se Walter.

„Snad,“ řekla Klaudie. „Uvidíme, co nám zjistí Felix. Jestli zabodujeme, tak nás budou třeba zvát už ne jen proto, abych někomu rozbila manželství, ale jako oficiální konzultanty.“ Sešli do mezaninu. „Páni. Dovedeš si to představit? Byli bychom ofiko. Už žádné spoléhání na to, že na nás někdo náhodou narazí, že nás zavolá něčí příbuzný nebo že bude mít Felix tušení...“ Blížili se k přízemí. „Prostě bychom jen dělali svou práci. Brali zakázky. Kasírovali na živnostňák.“

Walter si odfrkl. „A já bych mohl konečně dělat z domova. Budu Senior Executive Necromancer... No, tady jsme každopádně hotoví, ne?“

„Jo. Snad Hlavatý pozná, že máme recht,“ řekla Klaudie. „Tohle už se nás netýká.“

Pak spatřili, jak se vstupní halou před nimi v krvavé šmouze plazí Felix, nohu v koleni zlomenou v děsivém úhlu, a rve se s blonďatým mužem v potrhaném fialovém obleku, jemuž z rozbitého nosu prýští krev a který tříská Felixe pěstmi v neustávajícím rytmu.

„Skupina ef!“ zděsil se Walter. „Co dělá skupina ef tady nahoře?“

Klaudie mu věnovala tvrdý pohled. „Waltere,“ řekla, „pracuj.“

Walter polkl, nadechl se a zavřel oči.

„A ty – nech ho bejt!“ Klaudie se rozeběhla a ve výskoku strhla blonďáka z Felixe. Odkulili se po zemi, muž se v rotaci zastavil, jako by si zvolil zpomalit film, v němž hrál hlavní roli, a plynule vyskočil na nohy rovnou do bojového postoje, zatímco Klaudie letěla dál halou.

Walter vydechl a otevřel oči.

Zpoza něj od schodiště vyklopýtal pan žárovka a hlavou, zatavenou v plastiku, se vrhnul proti blondýnovi. Walter vnímal každý úder, který mu rukama pana žárovky zasadil. A vnímal také, že pozornost blonďáka se pozvolna odvrací od ožehlé mrtvoly a začíná se soustředit na něj, jejího loutkáře. Jedeš! špitl vnitřním hlasem. Já tady vůbec nejsem! Jen tu tahám za nitky!

„Felixi!“ Klaudie pohlédla do Felixova rozbitého obličeje. „Budeš dobrej?“

„Vy...“

„Jo, my jsme v pořádku, my–“

„Vy!“ sípal Felix a kašlal krev.

„Jo, Walter se o to postará – my jsme v pohodě!“

Felix se pořádně nadechl. „Vincence!“

Klaudie vytřeštila oči. Nad hlavou jí prolétl pan žárovka. O pár metrů dál se jeho hlava roztřískla o stěnu pod plazmovou obrazovkou. Zářil na ní název firmy a pod ním citát: „If you want a friend on Wall Street, get a dog.“ – Carl Icahn. Klaudie viděla, jak muž ve fialovém vyrazil k Walterovi. Vytrhla z kapsy mobil a stiskla tlačítko pro zrychlenou volbu.

„Už se mlátíme?“ ozvalo se v telefonu.

„Ano, Vincenci,“ řekla. „Už se mlátíme.“

Walter se díval na svá vlastní záda očima mrtvol, která do vstupní haly poslal ze zmasakrované kanceláře. Když s Klaudií hledal nějakou použitelnou pro výslech, zmapoval si pár z těch, které byly ještě použitelné (včetně dam, které byly ještě použitelné) – přesto ale cítil, jak se z mnohých, jež k sobě teď hnal dolů po schodech, vymotávají vnitřnosti a odpadávají končetiny. No co, doběhne-li aspoň jedna, tak od něj toho blondégénéra pořád ještě...

Walter v mrtvole vykulil oči. Viděl jimi, jak v hale míří blonďák jeho osobě pravým hákem na spánek. Rozhlédl se mrtvolou kolem sebe. Po schodišti se válely další, pod nimiž popraskaly nohy a kotníky, a tahle právě zakopávala přes rozmotaná střeva té, kterou poslal v první linii... ach!

„Quelle horreur...“

Mužova pěst dopadla na Walterův spánek, Walter šel k zemi a skrumáž ohořelých mrtvol napadala pod schodiště jak obsah roztrženého pytle s odpadky po vydařeném barbecue.

Chladič obrovského chrysleru roztrhl policejní pásku a proboural se prosklenými dveřmi do budovy, pneumatiky ve vlně explodujícího plastu a skla dosmýkaly až k Felixovi s Klaudií.

Vincenc vyskočil ze dveří a zvolal: „Takže dobré odpoledne!“ Spatřil Klaudii, jak se k němu belhá se zkrvaveným Felixem; kupu ohořelých mrtvol pod schodištěm; haldu policistů, kteří se s vytřeštěnýma očima a kvéry v rukou ženou do haly. „Kdepak je vrchní zhebloklátič?“ řekl.

Klaudie ukázala na zem. Vstupní hala vypadala, jako by si na ní dal Jackson Pollock hranolky s kečupem, ale čmouha uprostřed byla rozpoznatelná na první pohled. Rozměry Walterova těla měl Vincenc v oku.

„Vy – do auta,“ řekl. Žíly na krku se mu začaly vzdouvat, jako by jimi prolézal jeden krteček za druhým s tím, že najde kalhoty v jeho hlavě. „Já – za ním.“ Rozeběhl se pod schodiště.

Felixovi pulzovala v hlavě bolest z přeraženého kolena. Znovu ale cítil i něco ve svém břiše. Démonické embryo se pootočilo. Prudký, tuhý pohyb, jako když zárodek kopne mamču v osmém měsíci do tračníku. V koleni ho bodlo. Střetl se s Vincencem očima. Vincenc roztáhl tvář v divokém úsměvu. Policisté nevěděli, na koho mají mířit dřív.

„Hlavatý mě zná,“ řekla Klaudie. „Nemůžeme jen tak zdrhnout.“

„Naposled tě viděl nahoře,“ řekl Felix. „Musíme zdrhnout co nejrychleji.“

Klaudie si představila, co všechno by musela Hlavatému vysvětlit. Útěk byl lepší alternativou. Otočila se na Vincence a řekla: „Bacha na blonďáka.“

A Vincenc řekl: „Hajzly ve Stromovce.“

Zazubil se a vyrazil po čmouze z haly; Klaudie s Felixem se vyškrábali do pobrukávajícího chrysleru, z jehož chladiče se valil dým stále temnějšího odstínu; Klaudie dupla v panice na plyn; vůz zaburácel; policisté zakřičeli „Ani hnout!“; Felix se naklonil přes Klaudii a zapnul jí pás a řekl „Až pojedem zácpou“; Klaudie zařadila zpátečku a dupla na to; kola zakvílela; Felix povolil ruční brzdu; chrysler sebou trhnul; v řevu motoru se prohnali halou; policisté odskočili ode dveří; auto třísklo do zdi a zadním nárazníkem rozšplíchlo zbytek hlavy pana žárovky; Klaudie dupla na spojku; Felix tam vrazil jedničku; noha stlačila plyn a ruce přehmátly po volantu a dýmající chrysler vyrazil ven do pondělního rána – do sněhu, který tiše a v barvách poblikávajících majáčků policejních aut dopadal na dopravní zácpu v pražské Vinohradské ulici.

Felixem zmítal pocit rozdvojení. Potřeboval být na dvou místech naráz. Přál by si bájného dvojníka, jakého si američtí prezidenti nechávali kout ve věčné bouři nad ústím venezuelské Catatumby. Chtěl dostat Klaudii pryč a současně pomoct Vincencovi najít Waltera. Ale s tím, co mu právě teď zbývalo z nohy, potřeboval čas na regeneraci. Aspoň chvilku.

Poslední, co Klaudie viděla ve zpětném zrcátku, než chrysler vklouzl do řeky aut, byla tvář policisty Hlavatého. Běžel k jednomu z policejních vozů. Uvědomila si, že tímhle momentem její „oficiální spolupráce s policií“ končí.

Nehledě na všechno ostatní.

Chrysler vyskočil na kolejový pás a bokem třísknul do projíždějící tramvaje. Klaudie vykřikla, ruce jí vyletěly vzhůru. Až po chvíli si uvědomila, že pořád ještě jedou. A že Felix drtí svou zdravou nohou tu její na pedálu a jednou rukou manévruje volantem mezi desítkami aut.

A měl pravdu, s tím pásem – hodil se, než se dopravní zácpou probili až do Stromovky, kde chrysler v sílící chumelenici shodili do Vltavy a sedli si na lavičku poblíž veřejných toalet. Felix potřeboval pár minut, než se embryo v jeho útrobách přestane chovat jako rosomák ve ždímačce.

2

„Jo takhle,“ řekl Vincenc, když inkasoval kopanec do hlavy. „Ty budeš ten blonďák!“

„Vida. Další údržbář?“

„Mám na sobě montérky? Mám s sebou box na nářadí s klíčema a vodováhou? Držim snad v ruce hasák? Přišel jsem ti rozbít ciferník, ne ho spravit!“

„Hm,“ řekl ten muž. Za krk držel bezvládného Waltera, jehož nohy se cukaly decimetr nad zemí.

„Koukej tu bečku sulcu pustit, nebo ti urvu pracky a nastrkám ti je do těch děr, který ti vytesám do ksichtu tvýma vlastníma lopatkama,“ řekl Vincenc.

Blondýn pohlédl na Waltera, jako by na něj zapomněl.

Walter modral.

Vincenc udělal krok. Blondýn ukročil. Předpřesdržková polka.

Podle původního plánu se Vincenc neměl k místu činu ani přiblížit. Dávalo to logiku: budou tam poldové; chceme udělat dojem; takže tam nebudeme dělat přehlídku recidivistů – a tím myslíme tebe, Vincenci. No, hlavně že Walter, reprezentativní individuum par excellence, dostal lístky do první řady. Co kdyby se něco semlelo, ha? Koho zavoláte, ha?

A také že se semlelo a teď jsme tady a tradičně nepoužitelný hroboprd se houpe v ruce nějakého...

Vincencovi ruply nervy a vyrazil proti ramennímu kloubu ruky, která držela Waltera nad zemí. Neměl to nijak propočítané, prostě jen směřoval hrubou tělesnou sílu na jemnou tělesnou tkáň.

A minul.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulná strana

Kladivo na čaroděje

1

2