Copyright © 2015 by Aisha Saeed

This edition published by arrangement with Nancy Paulsen Books, an imprint of Penguin Young Readers Group, a division of Penguin Random House LLC

Translation © Petra Klůfová, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu WRITTEN IN THE STARS

přeložila Petra Klůfová

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-911-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-912-5 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

POZNÁMKA NAKLADATELE

Toto dílo je čirá fikce. Jména, postavy, místa a události jsou buď produktem autorčiny představivosti, nebo se vyskytují ve smyšlených souvislostech. Všechna podobnost se skutečnými lidmi, žijícími i zemřelými, firmami, společnostmi, událostmi či místy je ryze náhodná.

Pro každou Nailu, ať je kdekoliv.

PRVNÍ ČÁST

1.

„Ty, Nailo, fakt škoda, že taky nepůjdeš na zápas,“ obrátí se ke mně Carla.

„Na zápas?“ Rozhlédnu se do obou stran ulice, jestli uvidím maminku, a pak se na kamarádku tázavě podívám. Zvedne oči k nebi. Plavé vlasy má vyčesané nahoru do ohonu typického pro roztleskávačky. Známe se od první třídy a za tu dobu jsme se změnily my i naše životy, ale tohle Carlino jakoby omdlévání s naštvaně ohrnutými rty se nezměnily ani v nejmenším.

„Jasně že na zápas!“ Carla se ušklíbne na Erika. „Hele, věřil bys tomu? Jde přece o Saifův poslední zápas na střední škole!“ Začne na mě naléhat: „Nailo, vážně propásneš i tenhle?“

„Sama moc dobře víš, že nemůžu jít.“

„Ale je to Saifův poslední zápas, Nailo!“

Ohlédnu se. Saif v modrém fotbalovém dresu se baví s kamarádem v bezpečné vzdálenosti u zelené mozaiky vedle vchodu do školní budovy. Dívám se na jeho štíhlou postavu, olivovou pleť a kudrnaté hnědé vlasy spadající až do očí. Náhodou zachytí můj pohled a při úsměvu ukáže důlek v jedné tváři. Popojde k nám, ale hned se zastaví; vzpomene si, proč nesmí blíž.

„Vidíš?“ vydechne Carla. „Ten chudák ví, že se s námi nesmí ani bavit, protože vaši by kvůli tomu mohli vyšilovat.“

„Moje maminka bude možná vyšilovat i kvůli Erikovi,“ připomenu jí a prstem ukážu k silnici.

„Stejně mi to pořád nejde do hlavy,“ pokračuje Carla. „Saif je to nejmilejší zlatíčko na světě. Všichni rodiče na světě by děkovali bohu, že zrovna jejich dcera narazila na tak skvělýho kluka! Co je vlastně žere?“

Vysvětlila jsem to Carle už mockrát. Začínám ji podezřívat, že to prostě nechce slyšet. „Je to složitý,“ zabrblám nakonec.

„Pcha, a chceš slyšet, co složitý není?“ odsekne Carla. „Že neznám jinýho kluka, který by měl pro druhý lidi tolik pochopení! No vážně, Eriku,“ položí mu ruku na loket, „jestlipak bychom za týden oslavovali tříměsíční výročí, kdybych ti neuměla odpouštět, že tě občas něco netrkne?“

Eric si odkašle. „Jo, dobrá otázka, ale,“ otočí se, „mám dojem, že Saif na mě volá, tak víte co, holky, klidně to tady proberte beze mě.“ Bleskově líbne Carlu na tvář a odkluše za Saifem.

Super, pomyslím si. S Carlou zůstaneme samy. Rázem se trochu uklidním.

„Strašně moc bych chtěla jít, Carlo,“ přiznám se. „To ti snad nemusím vykládat, ale naši, pochop –“

„Ale no tak!“ Carla netrpělivě vrtí hlavou. „Přece tě nemůžou nadosmrti držet pod zámkem. Zkus teda zdrhnout oknem! Udělej výjimku! Dávno ti není dvanáct. A kromě toho vaši stejně chodí spát už před devátou. Můžu tě vyzvednout, co říkáš? Stihneš aspoň druhý poločas. Pro Saifa by to znamenalo hrozně moc.“

„Ráda bych, ale fakt nemůžu. Za rok touhle dobou už budeme na vysoké škole. Nechci riskovat, že mě teď nachytají.“

Nezmíním se o napětí, které narůstá mezi mamkou a tátou od chvíle, kdy jsem se v minulém týdnu najisto dozvěděla, že mě přijali na školu, ani o šeptem vedených hádkách o tom, jestli vůbec půjdu studovat.

„Héj!“ křikne Saif na Carlu, „jestli sebou nehodíš, odjedeme s Erikem bez tebe!“

„Fajn.“ Carla opět pohlédne významně k nebi. „Ale nemůžeš mi vyčítat, že jsem se nesnažila.“

Zamíří k Saifovi a Erikovi. Než všichni tři odejdou směrem k parkovišti pro studenty, Saif se na mě kratičce podívá. Miluju tě, naznačím němě rty. Přitisknu si dlaň k ústům a pošlu mu náznak polibku. Zazubí se na mě – a pak všichni zmizí za rohem.

Až teď přestanu zatínat zuby a uvolním ramena.

A teprve teď si připustím, že tahle důvěrně známá kombinace úlevy a provinilosti mě doprovází už po celý rok.

Vážně to je už rok? Hrábnu do vzpomínek. Ano. Je to přesně rok, co se mi Saif svěřil, že ve mně vidí víc než kamarádku. A právě před rokem jsem mu přiznala, že k němu cítím navlas to samé, a políbila se s ním na bočním nádvoří školní budovy, mezi pokroucenými palmami vedle knihovny. Tehdy jsem konečně sebrala odvahu, abych se řídila svým srdcem, a ne jenom strachem. A – žaludek se mi sevře úzkostí – je to už rok, co jsem začala rodiče obelhávat a nemusela přitom ani otevřít ústa.

Z neveselých myšlenek mě vytrhne klakson. Maminčin minivan zastaví u obrubníku.

„Omlouvám se, bétá, ale musela jsem ještě zajet pro benzín,“ usměje se na mě maminka, když nasednu. Vlasy, zatím víc černé než šedivé, si stáhla do volného uzlu a kolem krku má velký rudý šátek, i když floridské slunce je dnes obzvlášť žhavé. „A nějak mi ušlo, že už je tak pozdě.“ Prohlíží si prázdný vchod školní budovy. „Měla jsi čekat uvnitř, dokud nepřijedu – nikdy nevíš, kdo se tady venku potuluje.“

„Čekala jsem tu s Carlou,“ vyhrknu spěšně. „Odešla teprve před minutou.“

„Carla je hodná holka,“ přikývne maminka s úsměvem. „Jsem ráda, že jste pořád ještě kamarádky.“

„Echm, mami,“ začnu opatrně, „Carla mi říkala, že večer je fotbalový zápas. Byla by děsně ráda, kdybych s ní šla podporovat náš tým. Školní rok je už skoro u konce a budou tam všichni naši kamarádi a taky, víš, za pár měsíců spolu stejně budeme bydlet na koleji, tak jsem se chtěla zeptat –“

„Ne.“ Maminka po mně střihne překvapeným pohledem. „Jako bys to nevěděla.“

„Ale, ammí –“ zakňourám.

„Pochop, že si nedělám starosti o tebe. Ale bude tam spousta chlapců. A kromě toho, tetička Lubna má dnes večer oslavu. Copak jsi zapomněla?“

„A jde s námi i Imran?“ Skousnu si ret, protože odpověď znám předem.

„Musí se učit,“ odbyde mě maminka.

„A proč Imran na ty večírky nemusí a já vždycky?“

„Co to do tebe dnes vjelo?“ Maminka se na mně přísně podívá. „Když nepůjdeš ty, lidem to začne být divné. Jako bys nevěděla, jak se hned všechno přetřásá. A tvůj bratr by se tam navíc nudil. Na těch sešlostech není nikdo v jeho věku. Už jsem ti vyžehlila salvár kamíz. Jen co abu zavře pro dnešek čistírnu, můžeme vyrazit.“

Otráveně se rozplácnu na opěradlo. S rodiči jsem vymetla už víc večírků, než dokážu spočítat. Oslavy a sešlosti jejich přátel, výhradně pákistánských přistěhovalců jako oni sami. Scházejí se skoro každý týden u někoho doma, aby si poklábosili jazykem, s kterým vyrůstali, a aby si poslechli melodie svého dětství.

Na těchhle mejdanech jsem aspoň zdálky vídala i Saifa, tedy jen do doby, dokud se jeho sestra Jehan neprovdala za člověka, který pro celou komunitu znamenal šok. Jmenoval se Justin. Nikdo o něm moc nevěděl, tedy, kromě toho, že v žádném případě nejde o Pákistánce.

Jinak to dopadnout ani nemohlo, vykládala zděšená maminka šeptem sestře do telefonu. Ta rodina nikdy neměla děti pod kontrolou. Co jiného se dalo čekat?

Mám dojem, že maminka a její přátelé by mladým to manželství i odpustili, kdyby Saifovi rodiče dali najevo pocit viny za to, že Jehan se vdala mimo naši jihoasijskou komunitu. Ale oni se za to vůbec nestyděli.

A nikdo ze známých už je na večírek nikdy nepozval.

Dívám se z auta na ubíhající stromy. Už je skoro léto. Tedy ne že by se to dalo poznat. Všude jinde na světě se střídají roční období. Zazelená se listí a potom zezlátne a zrudne a padá k zemi, střídá se jedna změna za druhou.

Ale tady to neplatí.

V mém světě zůstává listí věčně zelené, floridský žár do nás buší žhavým kladivem, den za dnem, rok za rokem.

Beze změny.

Ale už to nebude trvat dlouho. Brzy se všechno změní. Musí se to změnit. Celý život sázím na tuhle jedinou pravdu.

2.

Po návratu z večeře u přátel se skrčím nad schodištěm pokrytém koberci a napínám sluch, abych zachytila rozhovor rodičů v přízemním obýváku.

„Kdyby si zapsala přednášky jen na dva dny v týdnu, klidně by mohla dojíždět,“ uvažuje maminka.

„Menhaz, jízda odtud na univerzitu trvá dvě hodiny.“

„Ale když je tak mladičká! Nediv se, že se o ni strachuju!“

„Máme chytrou holku. Musíme věřit, že jsme ji vychovali správně.“

„A co kdyby aspoň první dva roky studovala na vyšší škole tady ve městě? Na tom by přece nebylo nic špatného. Mezitím jí třeba najdeme dobrou partii a může se vdát. No tak, odpusť si ten pohled. Mám pravdu a ty to moc dobře víš. Spousta děvčat se vdá a pokračuje ve studiu. Vidíš, a to mi připomíná,“ mamka se významně odmlčí, „že dneska volala Saista.“

Křečovitě sevřu dřevěné mříže zábradlí. Tohle ne! Už zase!

„Menhaz, ale o tom jsme se už dohodli.“ Tátův hlas zní unaveně.

„Co kdyby sis to nejdřív poslechl? Saista tvrdí, že našla skvělou partii. Ten mládenec je stážista v nemocnici. Taková nabídka se neobjeví každý den. O Nailu by bylo nadosmrti postaráno. Měli bychom se s nimi aspoň sejít.“

„Uvědomuješ si vůbec, jak je těžké dostat se na medicínu? Imran zápasí i se základy algebry, ale Naila? Té jde všechno samo. Strašně dřela, aby se dostala na univerzitu. S manželstvím může ještě počkat.“

Pomaloučku vydechnu. Táta se původně chtěl stát lékařem. Dobře vím, že by nesnesl, abych si tenhle sen nesplnila ani já.

„Tak dobře,“ řekne maminka s povzdechem. „Nejspíš máš pravdu. Ale pochop, že starosti si dělá každá matka.“

Zdola je slyšet zavrzání křesel a hned nato kroky. Vyskočím a vrhnu se do svého pokoje. Chňapnu nejbližší učebnici a rozplácnu se na posteli.

„Nailo?“

Maminka vejde dovnitř a posadí se do proutěného křesla vedle postele. Má na sobě modrý salvár kamíz, v němž byla na večírku – dlouhou halenu s volnými kalhotami a šálem přehozeným přes ramena. Vlasy mívá obvykle stažené do uzlu, ale teď si je nechala rozpuštěné, ve vlnách jí volně splývají hluboko na záda. Je mi jasné, proč podle lidí jako bych jí z oka vypadla.

Rozhlédne se po mé ložnici a na vteřinku zavře oči. Růžově vzorované tapety, které sem táta nalepil hned po mém narození, vypadají i dnes jako nové, stejně jako bílý nábytek, i když po těch letech je přece jen kapku ošoupaný a odřený. Když se maminka konečně podívá na mě, oči se jí vlhce lesknou.

„Ani vypovědět nemůžu, jak moc se mi po tobě bude stýskat.“

„Ammí.“ Posadím se a nakloním se blíž k ní. „Přece nejedu na druhý konec světa.“

„Ale Nailo,“ maminka mě obejme kolem ramen, „nesmíš zapomenout na nic z toho, o čem jsme spolu tolikrát mluvily. Jsi velmi krásné děvče a potkáš řadu mužů, kterým se budeš líbit.“

„Když to je pořád dokola,“ zahuhlám. Zkusím se odtáhnout, ale maminka mi pevně stiskne zápěstí.

„Nech si ten pohled od cesty, ano? Mám pravdu,“ napomíná mě. „Pamatuj si, že ani na univerzitě nepřestanou platit všechny sliby, cos mi dala. Sama si můžeš rozhodnout spoustu věcí,“ pokračuje vážně maminka. „Můžeš si vybrat povolání, můžeš si kupovat boty podle svého vkusu, můžeš si vybrat, jak dlouhé vlasy ti vyhovují. Ale pokud jde o manžela, to je něco úplně jiného. Manžela ti vybereme my. Je ti to jasné, viď?“

Tohle mi naši vtloukali do hlavy tolikrát, že bych to už nespočítala. Začali s tím před sedmi lety, kdy mi bylo teprve deset. „A co když si ho vyberu dřív než vy?“ zajímala jsem se tenkrát.

„Ale tak to nechodí,“ odbyla mě maminka. „Žijeme sice v jiné zemi, ale to neznamená, že nebudeme dělat všechno tak, jak to správně má být.“

„Jé, a ty sis s abu nechtěla nejdřív promluvit a poznat ho? Neměla jsi strach?“

„Moji rodiče rozhodli, že to pro mě bude vhodný manžel, a nespletli se. Jenom se podívej třeba na Rúhi, sestřenici z třetího kolena, která neposlechla. A jak dopadla? Dnes je rozvedená a zůstala sama na tři maličké děti. Její rodiče teď ze studu chodí s hlavou sklopenou a vyhýbají se ostatním. Nikdo se s Rúhi už nikdy neožení, rozumíš? Život v neodvolatelné samotě je příliš krutý trest za jedno špatné rozhodnutí. Nechceme, abys skončila jako ona, Nailo. Můžeš nám věřit. Hlavně nám slib, že nás nezklameš.“

Dívám se na maminku, jak kroutí cípek šálu v prstech. Štve mě, že jí něco tajím, jenže ona si nedá vysvětlit, že na něco mám jiný názor a že ani můj postoj k světu není špatný. Jak by mohl, když znamená, že jejich dcera našla lásku, někoho, s kým je absolutně a bezvýhradně šťastná?

Tohle všechno bych jí ráda vysvětlila, ale vím, že nesmím. Aspoň ne teď.

„Ammí.“ Kouknu mamince do očí a řeknu jí přesně to, kvůli čemu za mnou přišla: „Můžeš se spolehnout, že vás nezklamu.“

3.

Druhý den ráno najdu tátu a Imrana za kuchyňským stolem, jak společně hloubají nad nějakou brožurkou.

„Co děláte?“

Imran vzhlédne a blaženě se na mě zakření. Zpod baseballové čapky se mu derou tmavě hnědé kudrny. „Abu mi právě ukazuje příručku pro řidiče. Bude mě učit!“

„Příručku pro řidiče?“ opakuju udiveně. „Ale vždyť Imranovi není ani patnáct!“

Táta jen omluvně pokrčí rameny. „Znáš přece svého bratra, do aut je hotový blázen. Nejvyšší čas, aby se naučil i řídit.“

„A kdy se podle tebe budu učit já?“ urazím se. „Je mi sedmnáct. Jsem nejspíš poslední z naší třídy, kdo ještě nemá řidičák!“

„Nač ten spěch?“ potřese hlavou nevzrušeně táta. „Ammí má denní rozvrh dokonale přizpůsobený začátku a konci tvého vyučování a na univerzitě žádné auto potřebovat nebudeš.“

Chvíli ty dva pozoruju. Měla bych se s tátou pustit do hádky, což bych normálně udělala, ale dneska se mi kdovíproč nechce; možná i proto, že za rok touhle dobou už budu na univerzitě se Saifem a Carlou, takže ta křivda mě mrzí trochu míň.

„Jo, v pohodě,“ kývnu. Vlastně to v pohodě je.

* * *

Během přestávky na oběd zajdu za Saifem na naše obvyklé místo. Stojí na školním dvoře vedle šedého stolu a soustředěně kouká na displej mobilu. Od hnědých vlasů se mu odráží slunce a nechává na nich zlatavé záblesky. Náhle zvedne hlavu a usměje se na uvítanou.

„Ahoj, hele, o co jde?“ hihňám se už zdálky.

„Ty.“ Jednou paží mě obejme kolem pasu a přitáhne si mě blíž. „Ty jdeš.“

Vyprsknu smíchy a prstem mu objedu jemné strniště na bradě. Políbím ho. Chodíme spolu na dva předměty, ale tyhle polední chvilky patří jenom nám. Žiju a dýchám pro těch každodenních pětatřicet minut.

„Hele.“ Posadím se k Saifovi a taky vytáhnu mobil. „Tohle mi včera večer poslala Carla. Byl jsi vážně fantastický.“

Položím Saifovi hlavu na rameno. Obejme mě kolem pasu. Ukážu mu video – posílala mi je průběžně až do konce zápasu. Krátké záblesky chvil, o které jsem přišla. Ale tahle minuta je zvlášť výjimečná. Dívám se na ni už posté a vždycky s úsměvem. Saif dribluje fotbalovým míčem. Saif dává vítězný gól.

„Tak proto Carla celý večer zírala na mobil,“ poznamená Saif.

„Jen mi je líto, že jsem taky nemohla přijít.“

„To nevadí!“ utěšuje mě Saif. „Na univerzitě budeme pořád spolu, nezapomínej! A vlastně, chtěl jsem se tě zeptat…“ Něžně ke mně shlédne. „Už se vaši nějak dohodli?“

„Jasně.“ Napřímím se v zádech a zasměju se. „Zrovna včera si maminka přišla se mnou promluvit a konečně mi tu medicínu odsouhlasila!“

„Já to věděl!“ Saif mě samým nadšením sevře v těsném objetí. Ovinu mu paže kolem krku a tisknu se k němu.

„Pořád tomu nemůžu uvěřit. Chci říct, samozřejmě tomu věřím, ale teď mi to pořád ještě nepřipadá skutečný. Za pár měsíců ti budu fandit při každým zápase hned z první řady! Už nikdy nevynechám jediný zápas, přísahám!“

Saif vytáhne z batohu oběd a usměje se na mě. „Hrozně moc jsem si přál, aby souhlasili. Teď si konečně můžeme oddechnout.“

„A má to ještě další plus,“ svěřím se nadšeně. „Už si můžu odškrtávat večírky, na které ještě musím s našima jít. V sobotu je další. Už se nemůžu dočkat, až si o víkendech budu moct dělat jen to, co sama chci.“

Čekám, že Saif bude nadšený, ale on jen mlčky civí na krůtí sendvič, co mu leží v klíně.

„Co je?“

„Ále, nic.“ Usměje se na mě, ale všimnu si, že úsměv mu zůstane jen na rtech. Oči má smutné.

„Ne, o něco jde!“ trvám na svém. „Nemůžeš mě takhle odbýt, rozumíš? Co tě trápí?“

„Já vím.“ Saif mě vezme za ruku a podrží ji v dlaních. Je to zvyk. Dělá to vždycky, když nás čeká složitý rozhovor, když mi chce beze slova sdělit, že ať se děje cokoliv, ať svět klidně blázní, nejde o nic tak vážného, aby to nás dva rozdělilo.

Jenže zrovna teď mi to dělá těžkou hlavu.

„Neboj se, žádná tragédie.“ Pokrčí rameny, jako by přesvědčoval sám sebe. „To jenom, že ses zmínila o sobotě, a tak mi přišlo líto, víš… tuhle sobotu je maturitní ples. Mně je jasný, že nemůžeš přijít –“ Stiskne mi ruku. „A už jsem se s tím smířil. Půjdu sám jako každý rok, ale letos zamluvili sál v hotelu Brinks, hned na pobřeží, nikdo o ničem jiném nemluví, a tak si pořád představuju, jak by bylo fajn jít na středoškolský ples s tou nejchytřejší a nejhezčí holkou ze školy.“

Všechny řeči a zmínky o školním plese jsem v předchozích dnech automaticky vypínala. Předem mi bylo jasné, že jít nesmím, tak proč si ještě sypat sůl do rány? Jenže – až do téhle chvíle jsem netušila, jak moc na tom Saifovi záleží. Vlastně že mu na tom vůbec záleží. Stisknu mu ruku ještě pevněji.

„Promiň.“ Sklopím hlavu. „Připadám si jako zadrhlá deska. Přece víš, že bych šla k smrti ráda. Ale naši…“ Ani nedopovím, je to zbytečné. Vysvětlovala jsem to už tolikrát, že každé slůvko mi drhne v puse jako písek. Už mě unavuje omílat pořád stejné zdůvodnění. K uzoufání stejné omluvy, proč přicházím o významné milníky našeho života. Polykám slzy.

„Stejně mi to pořád nejde do hlavy. Proč mě vaši tak strašně nenávidí?“

„Prosím tě, Saife, sám dávno víš, že to není pravda. Nejde o tebe. Štval by je každý, s kým bych randila, protože chození s klukama mi zkrátka zakázali. S tebou to nemá vůbec nic společnýho.“

„Ale stejně ty drby nejdou přeslechnout,“ zabručí Saif. „Jak to vypadá, moje sestra zničila rodinnou čest, když utekla s chlápkem, co ho sotva znala, a já? No, já jsem tak posedlý sportem, že ze mě nikdy nic pořádnýho nebude.“ Všimne si mého zděšeného výrazu a přikývne: „Jo, to si o nás lidi vážně myslí. Obviňují moje rodiče, že vůbec nezvládají výchovu vlastních dětí. Vynechal jsem něco?“

„Tak ty pomluvy zkrátka neposlouchej!“ Oči mi přetékají slzami. „Řeči ještě neznamenají, že to je pravda. Souhlasíš? Tvé rodiče mám ráda. Tebe miluju. Vím, jak je to doopravdy. Copak tohle není rozhodující?“

„Rozhodující je názor, který si o mně udělali vaši, Nailo. A jestli se někdy smíří s tím, že jsme spolu.“

„Jednoho dne se s tím smíří,“ nedám se zviklat. „A hned nato tě začnou zbožňovat stejně jako já. Pochopí, co na tobě vidím. Teď jsou zkrátka zaujatí a odmítají rozumný argumenty. Oba totiž věří, že věci se dají dělat jen jediným způsobem, protože sami nic jinýho nepoznali, ale vážně nejsou zlí ani hloupí, Saife. Nakonec přijdou k rozumu. Časem jim dokážu vysvětlit, že na jednu věc můžou být různý názory a že neexistuje jen jeden způsob řešení. Copak jsem se do tebe chtěla zamilovat? Zkrátka se to stalo. A oni se do tebe poblázní stejně jako já.“

„Vážně?“ Saif se rozchechtá na celé kolo a líbne mě na nos.

„Jo, Amor právě číhá přímo před naším domovním vchodem,“ směju se s ním. „A za rok touhle dobou mi rodiče budou třeba říkat, jakou jsem měla kliku, že jsem si našla právě Saifa.“

„No, ale aspoň že za pár měsíců se nebudeme scházet potají.“ Saif mě obejme kolem ramen a přitáhne mě blíž k sobě. „Pořídíme si pokoje vedle sebe. A zapíšeme se na stejný přednášky.“

„Hm, vážně? Ten pokoj si pořídíš na holčičí koleji, na který trvají naši? A budeš se plížit i na přednášky pro mediky?“

„Jasně,“ září blaženě Saif. Dotýkáme se čely jako opilí. Cítím jeho sladký dech a hned potom i polibek. Chodíme spolu už rok, ale každá naše pusa je krásná jako ta první.

„Nějak to zařídíme,“ šeptám.

„To já vím,“ souhlasí. „A hele, a nedělej si starosti. Je to obyčejný ples, nic víc. Kvůli tomu se svět nezboří, vážně.“

Přesto po celý zbytek dne nemůžu zapomenout na Saifův zklamaný výraz. Zčistajasna mám dojem, že všichni kolem mluví jenom o plese. Na každém kroku si spolužačky ukazují fotky šatů, probírají barvu střevíčků a chlubí se značkou limuzíny, kterou jejich chlapci najali právě na ten slavnostní večer.

A o plese v jednom kuse brebentí i Carla, když se mnou na chodníku před školou čeká, až se objeví maminčino auto.

„Vzpomínáš si na ty červený šaty, co jsem ti o nich říkala?“ naléhá vzrušeně. „Tak jsem si to rozmyslela. Koukni na tyhle.“ Podá mi svůj mobil. „Nailo, vidíš ty špagetový ramínka? Navlas stejný pásky jako mám u střevíčků! Málem jsem nadšením umřela, fakt. Nailo? Co se děje? Ale ne.“ Provrtává mě pohledem. „Vážně brečíš?“

„Kdepak, to ne.“ Honem si otřu oči. „Jenom… Saif by byl vážně rád, kdybych šla taky. Uznávám, že co nevidět budeme pořád spolu, ale tohle je náš poslední školní ples. Hodně to pro něho znamená.“

„No tak.“ Carla mě konejšivě vezme kolem ramen. „Vždyť víš, že na koleji budou taky plesy a další zábava.“

„Jasně.“ Odkašlu si. „Ale tohle je náš maturitní ples. Rozloučení se střední školou.“ Zavrtím hlavou a nešťastně se zasměju. „Teď jsem to s kňouráním přehnala, ne? Hele, už budu v pohodě. Prostě mi kvůli hlouposti ruply nervy.“

Carla se zadívá na silnici před námi a oči se jí rozsvítí. „Hele, už tady máš maminku.“ Bradou ukáže na přijíždějící minivan. A pak se mi nakloní k uchu a šeptne: „Nailo! Teď mě budeš milovat!“

„Carlo, ne!“ křiknu, ale mezitím Carla nabrala deset kroků náskok. Než stačím pronést jediné další slovo, sjede okénko pro spolujezdce a Carla se nakloní do vozu.

„Jé, dobrý den!“ zahaleká Carla. „Hádejte, co mám v sobotu! Narozeniny! Neděláme žádnou extra oslavu, ale mamka upeče dort a objednáme si čínu a všichni bychom strašně moc chtěli, aby u toho byla i Naila a přespala u nás. Já vím, jasně, vím, že nesmí – jako její nejlepší kámoška to musím vědět.“ Zasměje se. „Ale kdybyste mohla aspoň pro tenhle případ udělat výjimku. Po celou střední si schovávám časopisy, abychom si měly čím vyzdobit společný pokoj na vejšce, a tak by se mi děsně moc hodil i Nailin názor. Stejně budeme co nevidět spolubydlící. Prosím! Pěkně prosím?“

Zavládne předlouhé ticho. Najisto počítám s tím, že maminka mi jen stroze nařídí, ať okamžitě nasednu do auta, že prokoukne tu naivní boudu, kterou na ni Carla ušila.

Ticho se táhne donekonečna. A najednou jako by mě šálil sluch.

„Nebudou tam žádní chlapci, viď, Carlo?“

„No, doma bude můj bráška,“ zasměje se Carla, „ale tomu je sedm, tak by snad extra nevadil.“

„Dobrá,“ přikývne maminka. „Vypadá to jako vážně hezká zábava.“

Carla ucouvne od auta. Projdu kolem ní, ale nedokážu se na ni vůbec podívat, natož si srovnat v hlavě, co se právě seběhlo.

Posadím se do vozu a jen šokovaně třeštím oči na maminku, když mi říká: „Možná je už načase začít si zvykat, jak to bude, až se odstěhuješ na univerzitu.“

Usměje se a mě zaplaví pocit podezřele příbuzný naději. Maminka mě nechtěla pustit na univerzitu, ale nakonec souhlasila. Nikdy dřív mi nedovolila přespat u Carly, ale dnes na to kývla. Snad to všechno není beznadějné.

Možná že Saifovy sliby v sobě mají zrnko pravdy.

Rodiče se s mojí volbou nakonec smíří.

Snad je to vážně jenom otázka času…

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Poznámka nakladatele

První část

1.

2.

3.

Druhá část

Třetí část