Copyright © Melita Denková, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Melita Denková, 2014

Redakční úprava Johana Malá

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-914-9 (ePub)

ISBN 978-80-7466-915-6 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Paříž, 21. května 1339

Na klekátku před krucifixem klečela Chantal, hlavu složenou na rukou, černé vlasy rozhozené, rudé šaty splývaly na zem. U nohou jí ležela paruka.

Nešťastná paruka pro příliš smělé hry lásky.

Jitka se zastavila na prahu.

„Sestřičko,“ zašeptala. „Chápu, jak ti je. Ještě… ještě si všechno můžeš rozmyslet.“

Chantal se nepohnula.

„Jestli chceš, sňatek zakážu. A kdybys řekla ne přímo u oltáře, pohádám se i s královnou. Všichni jste na sebe vzali strašnou oběť.“

Chantal mlčela.

Jitka zvolna došla k ní a zlehka ji pohladila po rameni snítkami konvalinek svázaných zlatou krajkou.

„Nesu ti svatební kytici, ale vím, že tyhle konvalinky ti štěstí nepřinesou… Tak už mi odpověz, prosím. Já – “

A v tom okamžiku… slova jí zamrzla na rtech, svět se zhoupl a zčernal. Když po chvíli vypluly ze tmy drobné bílé zvonky, Jitka zase viděla totéž.

Ulpěla na nich krev.

DÍL PRVNÍ

ČECHY

I. ČÁST

Nevítaná princezna

1315

KAPITOLA 1

Je příhodnější mít pana krále pěkně nablízku…

Jednadvacátý máj Léta Páně 1315.

Den se narodil s modrojasnou oblohou bez jediného mráčku, ale slunce pálilo snad hned za úsvitu a jak putovalo vzhůru, nebeský blankyt ztrácel jas a pomaloučku měnil barvu do kouřova…

Po Velkém rynku Většího Města pražského, jinak Starého Města, proudil od časného rána pestrý dav.

Kroky tu zkřížil každý s každým, pán i kmán – učedník s velmožem s rolničkou přišitou na cípu rukávce, co vtíravým cinkotem upozorňovala, pozor, uhněte mi z cesty, duchovní s děvečkou prohnutou pod vědrem vody, hospodyně s kupcem z Ungeltu, měšťan, žebrák, ptáčník… Den co den zde vyšlapávali svoje cestičky lidé, kteří by spolu nezasedli k jednomu stolu – vždyť se tu mihla i povětrná žena se žlutým závojem.

Ale dnes chodci na rynku nejspíš mysleli i na něco jiného než na cíl své cesty.

Všechny oči – a nejen zvědavé ženské, také mužské – zalétaly k domu U Bílého zvonu.

„Řekla bych, že na Její Milost královnu už to přišlo,“ nakousla nakynutá tetka, zachumlaná i v horkém ránu v šátku, a vrhla pohled na velký komín, odkud se valil hustý kouř a v líných kotoučích stoupal k nebi.

„A co když panu králi jen vaří hodně kaše k snídani, ty chytrá? Prej Jeho Milost jede do boje,“ okřikla ji dívčina cupající po jejím boku.

Ženské štěbetání, co se snažilo uhodnout z barvy dýmu dění v paláci, jako by U Zvonu zasedlo papežské konkláve při volbě papeže, vklouzlo do uší muže v zelinářské zástěře. Zastavil se.

„Tady kovářka má pravdu. Ráno jsem vez do královský kuchyně brukev a zrovinka kolem mě táhli zdola ze sklepa porodní stolici.“

Pyšně se rozhlédl, získal si pozornost.

Kolem něj se semkl hlouček žen – tenká dívčina s košem, snad panská kuchařka, druhá v mužské kytli, třetí scvrklá babka a čtvrtá byla kovářka – hotové kozí stádo, když kozel objeví šťavnatou pastvu.

„Vážně viděls?“ Kovářka se pokřižovala. „Tak už je to tady!“ Zvedla oči k obloze, kde se objevil našedlý mráček a plul ke slunci. „Bože na nebesích, dej, aby to Její Milosti dobře dopadlo.“

„Však si to zaslouží,“ vzdychla procítěně tenká a babka zaševelila:

„Jo, po tom všem, co se dělo… To byly věci, viďte…?“

Hlouček se bezděky odmlčel.

Od korunovace bydlel král Jan Lucemburský s královnou Eliškou Přemyslovnou na Velkém rynku v domě U Bílého zvonu – a lidičkám Starého Města nastaly nové časy. Prostranství rynku sloužilo jak jim, tak dvoru, tím pádem měli královské dění z první ruky, což se jim zamlouvalo mnohem víc, než když panovník sídlil vysoko na Hradě.

Hned bylo veseleji – je příhodnější mít pana krále pěkně nablízku!

A Hrad jim taky nikam neutekl.

Stále se tyčil nad městem a při rudých západech slunce se jeho ohořelé zdi, zpustošené za panování krále Václava ohněm, rýsovaly na nebi jako varovné memento, jako připomínka zlých časů, co přišly brzy po požáru.

A byly hodně zlé.

Václav II. zemřel, hned rok po něm skončil pozemskou pouť – rukou neznámého vraha – i jeho jediný syn, mladičký lehkomyslník Václav III., a s ním po meči vymřel rod slavných Přemyslovců.

Pak uteklo pár let, kdy se na trůně vystřídali dva špatní a nemilovaní panovníci.

Habsburka pořád bolelo břicho, až na to umřel, Jindřich Korutanský zas musel obhajovat trůn, jak se dalo, a město sužovali cizí vojáci. V prosinci L. P. 1310 však zazněl zvon z Týna a od východu, branou u kláštera sv. Františka – pomáhali ji prolomit obyčejní řezníci! – vjel do města mladičký princ Jan, pacholík krásný jako anděl. Jel bez zbroje, zlaté vlasy mu vlály, v ruce držel olivovou ratolest a volal mír!

Prince si přivezla z lucemburské země snědá Přemyslovna Eliška a od té doby tomu pacholeti – inu, už pět let panuje a je z něj král – vidělo město do hrnců i do lože.

Zase dostalo kuráž a chuť do života.

Mladý hřebeček už také podruhé obtěžkal paní královnu… Sice prý dovádí i s jinými – ale pst, o tom se přece nemluví, muži jsou zkrátka takoví, to ženská musí strpět… Jinak jsou s králkou jistě šťastní jako dvě hrdličky, a teď má Janeček nejspíš sevřené srdce strachem, když na paní Elišku zas přišla těžká hodinka – – –

„A co by to nedopadlo,“ ujala se zas slova kovářka. „Králová má přece jinou vobsluhu než našinec. Já musím vyklopit každej rok fakana sama,“ zašilhala ke koši naplněném červenou řepou a přemítavě jím potřásla, „a odpoledne už abych stála u necek. Zato králku obskakujou porodní báby a k tomu celej fraucimor.“ Bezděky zase koukla do košíku s řepou – však dvorní dámy mají vesměs stejně ruměné tvářičky.

„Mnoho lovců, zajícova smrt,“ podotkl vousáč s kuší přes rameno, zarostlý jako divý muž. Zachytil se hloučku jak pěna břehu a pokračoval: „Taková bába někdy víc ublíží než poslouží, a když, tak leda do hrobu.“

Zelinář rozčileně přešlápl. Nešlo mu pod nos, že ztratil hlavní slovo.

„Svatá pravda. Já zavolal k ženě porodní bábu a nevěřili byste, že –“

Chystal se vykládat, jak špinavá bába mermomocí tahala z rodičky potomka, jenomže žena v mužské kytli ho okřikla:

„Chlape, na tvou starou se tě nikdo neptá. Beztak těmhle věcem rozumíš jako koza petrželi.“

„Mám sedum děcek, tak co bych nerozuměl,“ nasupil se zelinář. „Tak chytrej teda jsem, abych věděl, že stačí dát pod lavici nůž a všechno jde jak po másle.“

Kovářka se ťukla do čela.

„Eště žes mi to připomněl, kmotře – musím si koupit máslo na mast, abych si vykurýrovala nateklou hubu.“

A rozběhla se směrem ke Kuřímu trhu, kde trhovkyně nabízely vajíčka a tající máslové hroudy vyskládané na křenových listech.

Hlouček zakolísal, každému skočila do hlavy jeho povinnost. Novým tmelem se stal tesklivě tenký hlásek hubené kuchařinky.

„Koukejte…!“

Kouř nad komínem paláce zničehonic divoce zakroužil a ztmavl, podobný tělu ducha, co si přes bílý hábit přehodil šedou roušku. Z přeludného tance se sice pořád nedalo nic poznat, přesto ženu v kytli napadlo:

„Jéžíšku na křížku! Není vono to znamení?“

„Dej Pánbu, aby bylo dobrý,“ vzdychla babka a útlá kuchařka dodala:

„A aby na svět přišel kralevic.“

KAPITOLA 2

Oči mu těkaly sem a tam, stejně tak myšlenky…

V domě U Bílého zvonu, v síni před kaplí, se shromáždilo několik pánů.

Za dveřmi kaple se zástup duchovních modlil za šťastný porod – tak usilovně, jako by kladli Bohu na srdce, že královna musí přivést na svět následníka – zato muži v síni nedávali nijak najevo, že by chtěli pomoci své milostivé královně v těžké hodince.

Na prvním stupni schodů do přízemí seděl hubený mladíček s nakadeřenými vlasy – Guillaume de Machaut, králův sekretář a oblíbenec – a zadumaně vydrnkával na loutně jakousi tesknou melodii.

V rohu u mohutného krbu postával hlouček urozených pánů. V jejich hovoru řinčely zbraně, neboť mluvili o tom, co muže vzrušuje doopravdy: o tažení, kterým brzy potřou – ne, přímo rozsekají na tisíc kousků – drzého trenčanského pána Matúše Čáka.

Vychloubačné řeči, přehánějící válečnickou udatnost, střídaly jiné o báječné kořisti, které se kdy kdo domohl. Hlasy se zvyšovaly, historky trumfovaly jedna druhou, páni se bili v prsa, došlo i na přísahy.

Dnes ráno vyrazily na východ Moravy mohutné voje zemské hotovosti, vedené Jindřichem z Lipé, ale pár vyvolených mělo tu čest zůstat po boku krále. Výsada pány příliš netěšila, vždyť byli celí žhaví do boje! Proto chlubivá slova občas umlkla a oči velmožů s netrpělivou výčitkou zalétaly k okennímu výklenku.

Tam na kamenném výstupku seděl mladý král.

Zamračeným pohledem těkal po rušném rynku, vrtěl se, popíjel víno, kousal se do rtu. Na krásné tváři, jindy veselé a zářící, měl výraz člověka, který se nekonečně nudí… Ale když už si královna zrovna dnešní jitro vybrala k porodu, rozhodl se počkat na tenký pláč druhorozeného děcka.

„Milosti, příliš se nezdržíte,“ ujišťoval ho královský lékař. „Jako prvorodička odbyla Její Milost slehnutí rychle, o to snáz slehne podruhé.“

Navzdory tvrzení italského mistra medika – studoval na univerzitě v Bologni a měl by tedy něco vědět – však čekání nemělo konce. Vzal čert ty ženské záležitosti, i král je proti jejich běhu bezmocný!

Jan se opět zavrtěl, opřel se zády o zeď, zkřížil nohy, na kolena si položil pohár s vínem. Oči mu těkaly sem a tam, stejně tak myšlenky, až se zachytily na kamenné krajce lemující okno.

Hravé oblé krajkoví mu připomnělo náruč, kam skoro každou noc chodil pro útěchu. I dnes až do kuropění pobyl u sladké Madeleine.

Přivřel víčka a toužebně vzdychl – vzpomínka okamžitě ožila. Ve slabinách ucítil tlak, v dlaních obrysy ženských boků, po těle se mu rozlilo horko – – –

Madeleine sice byla samodruhá, ale při milování nedělala drahoty.

Sotva se objevil ve dveřích, hned ze sebe shodili šaty, blankytné hedvábné závěsy lože zavlály jako motýlí křídla a zavřely se za nimi… Když začal líbat milenčina plná ňadra vonící pižmem, když do ní vstoupil, v okamžiku ztratil myšlenky a vzlétl do oblak blaženosti.

„Ach, Jeane! Ještě!“ šeptala a v několika slůvcích bylo všechno – láska i vášeň i něha.

Vyčerpaní se posilnili těžkým červeným vínem, Madeleine oba omyla levandulovou vodou a stále nahá, pyšná na své břicho, sáhla po loutně; mezi prsty jí vytryskla melodie a jasný hluboký hlas se smísil s tlukotem slavíků pod okny.

Když kradmo svítá ráno

a slova dojdou ti,

tajně se sebe ptávám,

zda mě kdy zarmoutíš…

Zda mi – zas za svítání,

povíš jen – krásná paní,

odcházím od tvých krás…

Omámila mě sláva

a odvádí mě čas…

Nemohl jinak, zase začal ty krásy laskat a přitom plakal, že zítra odchází… Ale Madeleine se mu po chvíli vyvinula z náručí a s očima upřenýma do jeho přidala ke staré písni novou sloku:

Pak povím, milý pane,

není to nečekané…

Neuvidíš mé slzy,

já věděla jsem brzy,

já věděla jsem dávno,

že přijde i zlé ráno…

Vždyť ten, kdo něco dával,

byl jenom jeden z nás…

Výčitka jistě patřila jenom k milostnému škádlení… Madeleine přece věděla, že bez ní nemůže žít, že mu hned v první chvíli, kdy ji spatřil, vzala duši i mysl i tělo. Jenom s ní poznal, co znamená láska muže a ženy, ten nekonečný oheň a žár, dlouhé opojení smyslů…

Ach, kouzelnice Madeleine!

Jak jinak vypadala láska s královnou – – –

Když čtrnáctiletý Jan vstoupil do lože české princezny, vzrušený nahým ženským tělem nedokázal ovládnout touhu a jejich chvíle lásky vycházely nazmar.

Později, už poučený v milostné hře, uměl touhu zvládnout a prožil i s Eliškou kratičké chvíle slasti – ale nic víc. Země se nikdy nepohnula, milování nebylo jednou něžné a jindy divoké – – –

Jan se zdlouha napil, peprná vůně koření mu polechtala nos, v uších mu zazněl otcův hlas.

„České království je pěkný kousek země… Hory tam skrývají stříbro, ale česká šlechta zas hory nepříjemností. Je nevycválaná a divoká… Viděls, jak si páni počínali při turnaji o svatebních slavnostech. Bojují s chutí – bohužel se stejnou chutí vraždí své krále.“

„Pane?“

Jan přešlápl. Věděl, jak otec miluje nadsázku, ale v předvečer odjezdu do neznámých Čech by si snad mohl podobné žerty odpustit.

Římský král Jindřich se ušklíbl.

„Neboj se, nezůstaneš na ně sám. Ode dneška máš druhého otce, Petra z Aspeltu. I když si arcibiskup nechal budoucí služby dobře zaplatit, nezazlívám mu to, ví, co vládne světu. Můžeš mu důvěřovat jako mně, stejně i dalším pánům z doprovodu… A navíc dostaneš vojáky, aby tvé Čechy spořádali. Ale synku –,“ Jindřich zamrkal, „může se ukázat, že si tak trochu neporadíš v mnohem intimnější sféře. Láska je kolikrát ještě choulostivější umění než vládnutí, válka a politika.“

Jan pochopil, kam otec míří, a cítil, že se mu do tváří hrne krev.

„Otče,“ zašeptal.

„Ty se červenáš? Takže jsi v loži skutečně udělal nepříjemnou zkušenost.“

„Ano, pane.“

„Touché!“ Otci zajiskřilo v očích, snad pobaveně, snad podrážděně. „Zdá se, že tě milující matka i babička před některými věcmi chránily až přehnaně.“

Jan mlčel.

„A líbí se ti česká princezna?“ pokračoval Jindřich. „Podle mě,“ zálibně mlaskl, „je rozkošná. Když jste ráno po svatební noci vyšli z ložnice, vzpomněl jsem si na naši pramáti, vílu Meluzínu.“

Ze všeho nejméně Jan toužil vědět, co cítil otec po jeho svatební noci.

„Elisabeth se mi líbí!“ vyhrkl. „Jenomže – “

A protože se ostýchal popsat, čím ho tělo zaskočilo, jenom udělal pohyb nad klínem.

Otec nasadil vážnou tvář, ačkoliv v očích měl pořád posměvačné jiskry.

„Chápu. Jsi příliš rychlý. To trápí mnoho mladíčků. A tvoje paní je taky nezkušená, i když zrovna o tom vznikly pochyby. Možná se časem vyučíte navzájem, ale pro jistotu jsem zařadil do tvého doprovodu i jednu,“ přidal další mlasknutí, „půvabnou vdovičku, paní de Lantaigne… Pokud se rychlost milostné záležitosti nezlepší, obrať se na ni. Pan z Aspeltu zařídí, aby ta dáma měla dům někde poblíž. A nikdy nezapomeň na diskrétnost, Jeane. Jsi přece kavalír.“

Jak moudrý byl otec, jak předvídavý, když mu dal Madeleine! A dnes – – –

Králi vyhrkly slzy. Odvrátil tvář od mužů v síni k oknu, kradmo a rychle je utřel.

Otce už nikdy neuvidí. Zemřel.

Měl přijet na jeho korunovaci, ale divocí Češi se vzdali cti spatřit římského krále a jeho skvělý doprovod říšských velmožů – hned od holdovacího sněmu uměli zpívat jedinou písničku:

Tvou korunovaci, pane, chceme dřív, než si na nás pan Jindřich udělá čas. My přece netoužíme po marném lesku slavností, jenom – Bůh je nám svědkem – po svém králi!

Lezli mi do zadku tak daleko, že bych je mohl vyplivnout ústy, pomyslel si Jan ponuře, a přitom šlo jen o to, aby korunovaný král co nejrychleji potvrdil jejich starobylé výsady – a navrch držení zboží, co si nakradli za zmatků vlády předchozích panovníků.

A další umanutá hlava, otcova víla Meluzína, se zase nemohla dočkat chvíle, až v bazilice svatého Víta ucítí na skráních tíži přemyslovské koruny.

Kvap na všech stranách. O to víc radosti při podpisu listiny… Potom se panstvo rozjelo a král putoval sem.

Na rynek.

Jan spláchl protivné vzpomínky důkladným douškem vína, stočil pohled dolů a zašklebil se.

Český panovník má za sousedy kupce v Ungeltu a na dohled se handrkují hospodyně nad koši trhovců; občas je zábavné vidět, jak si hubatá špindíra s křivonosým hokynářem neurvale vjedou do vlasů – ale k čertu! Kramářské bitky jistě nepatří k zábavě rytíře!

Ačkoliv… v Čechách se dá dopadnout i hůř. Po příjezdu přece museli s Elis bydlet v sutinách Hradu…

Janovy myšlenky letěly dál.

Fantazie ho s ubíhajícími mračny přenesla na návrší nad městem. V kamenné ruině sice dokázal žít ťulpas Jindřich Korutan, co se dodnes drze podepisuje král český a nestydatě vymáhá deset tisíc hřiven, neproplacené věno už mrtvé Anny Přemyslovny – – – ale kdo ještě?

V zimě tam stěny pokrývalo jíní. Brr…! Takhle v Lucembursku vypadají žaláře.

Jan bezděky skrčil nohy a zkřížil ruce, jako by se chtěl chránit před chladem.

Ovšem Elisabeth se tvářila, jako by hradní zdi chtěla líbat, vzpomněl si s dalším ušklíbnutím. Jistě, patřily k jejímu dětství, jenomže jemu naskakovala husí kůže, kolikrát doslova. A když požádal o lázeň, než mu donesli dřevěnou káď z kuchyně v podzemí, voda se pokryla ledovým škraloupem. Nevěřícně se ledu dotkl ukazováčkem – a uslyšel užaslé:

„Je prosinec, Milosti.“

Naštěstí stačila zmínka a Petr z Aspeltu okamžitě začal jednat.

„Vše se dá vyřešit, můj pane. Prozatím pro tebe a královnu zařídím dost pohodlný dům u rynku… A až se dá do pořádku hradní palác, pak – no, uvažujme i o tom – třeba na nádvoří postavíš také nový chrám. Baziliky už dávno vyšly z módy – vzpomeň si na Špýr, nebo na pařížský Notre Dame… Nemyslíš, že by Praze slušelo, kdyby se vysoko nad řekou vypínal podobně nádherný dóm? Věže se vztahují k nebesům jako toužící ruce věřících…“

Petr uměl malovat slovy. Jenomže – – –

Jana píchlo u srdce.

Petr z Aspeltu, další z otcových moudrých darů, se už o nic nepostará. Před měsícem musel král věrného rádce obětovat divokým českým velmožům, co si ve jménu – či spíš pod záminkou – českého lva a českých ideálů hrajou se svým panovníkem jako kočka s myší.

Jak zařídit, aby se pan Petr vrátil… a aby hradní palác nad řekou důstojně vévodil městu?

Král Jan spolkl další doušek kořeněného vína a zasnil se.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

DÍL PRVNÍ ČECHY

I. ČÁST Nevítaná princezna 1315

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

II. ČÁST Nevěsty ze stříbrných Čech 1318–1319

DÍL DRUHÝ FRANCIE

I. ČÁST Staré a nové lásky 1332

II. ČÁST Hluchý muž 1338