(ukázka)

Copyright © Jan Bauer, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan Bauer, 2015

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-917-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-918-7 (mobi)

Obsah

Úvod

1 Bitva u Wogastisburku 631

2 Příchod Konstantina a Metoděje na Moravu 863

3 Zavraždění sv. Václava 935

4 Korunovace prvního českého krále Vratislava II. 1086

5 Zlatá bula sicilská 1212

6 Bitva na Moravském poli 1278

7 Zavraždění posledního Přemyslovce Václava III. 1306

8 Karel IV. císařem 1355

9 Upálení mistra Jana Husa 1415

10 První pražská defenestrace. Začátek husitské revoluce 1419

11 Bitva u Lipan 1434

12 Jiří z Poděbrad českým králem 1458

13 Bitva u Moháče. Nástup Habsburků na český trůn 1526

14 Císař Rudolf II. se stěhuje do Prahy 1583

15 Třetí pražská defenestrace – začátek třicetileté války 1618

16 Bitva na Bílé hoře 1620

17 Zavraždění Albrechta z Valdštejna 1634

18 Svatořečení Jana Nepomuckého 1729

19 Korunovace Marie Terezie českou královnou 1743

20 Zrušení nevolnictví Josefem II. 1781

21 První český ples v Konviktu 1840

22 Svatodušní bouře v Praze 1848

23 Založení Národního divadla 1868

24 Vyhlášení republiky 1918

25 Mnichovská dohoda 1938

26 Atentát na Heydricha 1942

27 Pražské povstání a osvobození republiky 1945

28 Komunistický puč 1948

29 Vpád pěti armád Varšavské smlouvy 1968

30 Sametová revoluce 1989

Chronologický přehled knížat, králů a prezidentů

Výběr z literatury

Mé manželce Haně a dceři Veronice

Úvod

Dokážete vybrat třicet těch skutečně převratných událostí našich dějin? Zdá se vám třicet málo, nebo moc? Které to byly dějinné okamžiky, kdy se lámala doba, kdy lidé obrazně řečeno vykročili do nové epochy nebo alespoň do nových poměrů? Pokusil jsem se je za vás vybrat, a to samozřejmě s tím rizikem, že se mnou můžete i nemusíte souhlasit. Například příchod byzantských misionářů Konstantina a Metoděje na Velkou Moravu vlastně nepředstavoval až tak velký zlom. Křesťanství zde šířili už před nimi franští a zřejmě i irští kněží. Ostatně dokládají to základy kostelů na hradištích v Mikulčicích a Starém Městě u Uherského Hradiště, zbudovaných podle odhadu archeologů už někdy na počátku 9. století. A ze záznamů o pasovských biskupech se dozvídáme, že biskup Reginhard „pokřtil všechny Moravany“. Jistě, týká se to zřejmě jen moravských knížat, nicméně dokládá to, že křesťanství zakotvilo na Moravě ještě před příchodem Konstantina a Metoděje. Nicméně skutečnost, že Konstantin vytvořil pro tuto misi první slovanské písmo, znamenala, že Morava se stala kolébkou slovanské knižní vzdělanosti.

Podobné výhrady můžeme mít k zařazení smrti knížete Václava, který v roce 935 zahynul ve Staré Boleslavi pod meči služebníků svého mladšího bratra Boleslava I. Historici se nemohou shodnout, zda šlo o mocenský převrat, který měl zvrátit zahraničněpolitickou orientaci mladého českého knížectví, nebo o pouhou opileckou hádku, co skončila smrtí jednoho z aktérů. Nicméně křesťanská tradice učinila z Václava mučedníka a patrona země české a z 28. září, kdy k vraždě došlo, významný den české státnosti. Do jisté míry tomu tak opravdu bylo, protože teprve bratrovrah Boleslav I. učinil z Čech, kde spolu do té doby soupeřila jednotlivá kmenová společenství, jednotný stát pod vládou potomků bájného oráče Přemysla. Že se to neobešlo bez krve, je vzhledem k době temného středověku jaksi příznačné.

Za jeden z nejvýznamnějších dokumentů českého státu je považována Zlatá bula sicilská, tedy soubor tří listin vydaných v roce 1212 římským a sicilským králem a budoucím císařem Fridrichem II. českému králi Přemyslu Otakarovi I. Ve skutečnosti tyto tři listiny jen stvrzovaly už dřívější povznesení českého knížectví na království a nevznikly ve Fridrichově kanceláři, ale budoucí císař zřejmě pouze parafoval to, co mu předložili čeští vyslanci. Ostatně o svou moc dosud musel bojovat, a tak Čechům schválil i to, že si mohou krále sami volit a římský král či císař ho pouze potvrzuje. Za jiných, pro sebe příznivějších, okolností by Fridrich jistě nebyl tak velkorysý.

Leckterý čtenář bude možná mnohou událost považovanou za převratnou v knize postrádat. Bude mu chybět třeba založení pražské univerzity Karlem IV. v roce 1348. Uznávám, že to byl jistě významný a přelomový okamžik v českých kulturních dějinách, ale dal jsem z Karlovy doby přednost jeho císařské korunovaci v Římě v roce 1355. Vždyť představuje vyvrcholení mocensko-politického úsilí tohoto ambiciózního Lucemburka. Český král se poprvé stal formální světskou hlavou všeho křesťanstva, a, jak se tehdy věřilo, pánem světa.

Nezařadil jsem do knihy ani slavná husitská vítězství na Vítkově, u Kutné Hory a Německého Brodu, u Ústí, u Tachova a u Domažlic. Dramatické období válek dědiců Husova odkazu jsem omezil jen na dva momenty, na první pražskou defenestraci v roce 1419, kterou války začínají, a na bitvu u Lipan v roce 1434, jež otevřela možnost smíření mezi kališníky a katolíky a přijetí Zikmunda Lucemburského, syna a dědice Karla IV., za českého krále. Vzhledem k naprostému zbídačení, do něhož se české země za husitských válek dostaly, nebyl výsledek lipanské bitvy tragédií, jak se donedávna tradovalo, ale spíše požehnáním. Vždyť znamenal příchod vytouženého míru.

Některého čtenáře možná překvapí, že jsem mezi třicet převratných událostí českých dějin zařadil i svatořečení Jana Nepomuckého, světce, který vlastně vznikl omylem kronikáře Václava Hájka z Libočan a barokního dějepisce Bohuslava Balbína. V době baroka byl však údajný královnin zpovědník skutečnou legendou, jeho domnělý zázračně oživlý jazyk se stal předmětem uctívání a on sám novým českým patronem a také patronem vládnoucí habsburské dynastie. Jeho svátek byl pak zařazen na první místo mezi zemskými svátky Čech. Ve své době to jistě byla významná událost a nic na tom nemění pozdější uvedení věcí na pravou míru nebo dokonce zesměšňování „zázračného“ Nepomukova jazyka. Ještě pro položení základních kamenů Národního divadla v roce 1868 byl záměrně vybrán svátek svatého Jana Nepomuckého, tedy 16. květen.

Abych počet převratných okamžiků omezil na třicítku, byl jsem nucen uvážlivě vybírat mezi událostmi moderních dějin. Pohříchu se toho u nás ve 20. století událo mnohem víc než ve staletích předcházejících. Možná budete postrádat německou okupaci beztak okleštěného Československa v březnu 1939. Domnívám se totiž ve shodě s většinou historiků, že cesta k ní byla otevřena už přijetím mnichovské dohody koncem září 1938. Podobně rok 1945 předznamenal rok 1948, třebaže tentokrát jsem ani jednu z událostí spjatých s těmito roky nevyloučil. Skutečnost, že se prezident Beneš po osvobození Československa smířil s omezením demokracie pod Stalinovou patronací, nevyhnutelně vedla k tzv. Vítěznému únoru, po němž už komunisté mohli odhodit masku vlastenců a demokratů a tvrdě se vypořádat se svými skutečnými i domnělými odpůrci.

V minulých dobách jsme zažili nejedno upravování dějin, jejich falšování a překrucování na přání momentálních vládců. Snažil jsem se toho vyvarovat a zachovat si objektivní odstup. Jistě, mohl jsem se dopustit i některých nepřesností, má-li být výklad historických událostí podán populárně a přístupně, ani se tomu nelze vyhnout. Snad mi to odpustíte.

Na závěr jsem knihu doprovodil seznamem našich knížat, králů a prezidentů, a aby se nejednalo jen o suchý výčet, proložil jsem ho několika citáty, které tito vládci buď sami vyřkli, nebo se jich týkají. Podotýkám, že nebylo mým úmyslem sepsat nějaké další české dějiny. Myslím, že jich od časů Františka Palackého bylo už napsáno dost. Chtěl jsem jen ve vší skromnosti zajímavým způsobem přiblížit ty nejpozoruhodnější a nejpřevratnější momenty naší historie. Jak se mi to podařilo, to už musíte, milí čtenáři, posoudit sami.

1

Bitva

u Wogastisburku

631

Kníže Sámo je poněkud tajemnou historickou postavou. O tomto prvním slovanském vládci na našem území víme především díky zprávě kronikáře Fredegara. Podle ní Sámo, prý původně franský kupec, vedl vítěznou vzpouru západních Slovanů proti Avarům. Svoji mladou říši, či spíše svazek západoslovanských kmenů, pak upevnil tím, když asi v roce 631 ve třídenní bitvě pod jakýmsi hradem Wogastisburg porazil i vojsko východofranského krále Dagoberta I. Ale kdo vlastně byl onen Sámo a proč se jeho říše rozpadla hned po jeho smrti?

V polovině 6. století přitáhli ze své původní vlasti ve střední Asii do jižního Ruska a na Ukrajinu turkotatarští kočovníci Avaři. Porazili slovanské Anty a vytlačili je na Balkánský poloostrov. Avaři, stejně jako před nimi Hunové, s nimiž bývají ve starých kronikách často zaměňováni, a po nich Maďaři byli výtečnými jezdci a obávanými a velice krutými bojovníky.

Avaři hrozbou Evropy

V roce 562 podnikli Avaři dlouhou kořistnickou výpravu až do vzdálené franské říše. Podobně zaútočili na Východořímskou říši – Byzanc – a na určitou dobu si na byzantském císaři vynutili placení ročního poplatku osmdesát tisíc zlatých solidů. Znamená to, že Byzantinci si každý den míru vykupovali jedním kilogramem zlata. Avarský vůdce-kagan Bajan uzavřel spojenectví s germánskými Langobardy (tedy Dlouhobradými, jak zní doslovný překlad tohoto názvu) a pomohl jim porazit konkurenční Gepidy sídlící kolem řeky Tisy. Avaři se však brzy stali nebezpečnými i pro Langobardy, kteří nakonec kvůli nim raději opustili Panonskou nížinu (zhruba dnešní Maďarsko) a pod vedením svého krále Alboina odtáhli v roce 568 do severní Itálie. Dodnes se podle jejich mírně zkomoleného jména celý kraj s centrem v Miláně jmenuje Lombardie. V Karpatské kotlině, v oblasti od Neziderského jezera až po řeku Tisu, zatím vznikl jakýsi volný svazek avarských kmenů zvaný kaganát, podléhající jednomu náčelníkovi – kaganovi.

Slované v žoldu Avarů

Pokud jde o Slovany, podle poznatků současných historiků se zdá, že s Avary spíše spolupracovali, případně bojovali v jejich žoldu. Jejich vzájemné vztahy zajímavě vysvětluje kronika sepsaná kdesi v Burgundsku mnichem, pro něhož se ujalo pojmenování Fredegar Scholasticus:

„Vinidové (Slované) sloužili již odedávna jako befulkové Hunům (Avarům), takže kdykoliv Hunové vojensky zaútočili na některý národ, stáli Hunové s celým vojskem před táborem, Vinidové pak bojovali, jestliže nabývali vrchu a vítězili, tu Hunové vyrazili, aby se zmocnili kořisti, jestliže však byli Vinidové přemáháni, opírali se o pomoc Hunů a tak nabírali nových sil. Befulky je Hunové nazývali proto, poněvadž postupovali před Huny, tvoříce v bitvě dvojitý šik. Hunové přicházeli každoročně ke Slovanům přezimovat, brali si do lože manželky Slovanů i jejich dcery. Vedle jiných projevů útlaku platili Slované Hunům daně. Nakonec však synové Hunů, které zplodili s manželkami a dcerami Vinidů, nechtěli již snášet křivdy a útisk, a odmítajíce nadvládu Hunů, začali se bouřit…“

Je nesporně zajímavé, že plamínek vzpoury proti Avarům nezažehli Slované, ale vlastně poloviční Avaři. Zřejmě se cítili odstrčeni z vedoucího postavení ve společnosti, na něž měli jakožto synové Avarů nárok.

Odkud přišel Sámo?

Tehdy, v letech 623 a 624, se na scéně objevuje první výrazná postava našich dějin – Sámo. Otec moderního českého dějepisectví František Palacký ho označil za „jednoho z největších vůdců a bojovníků onoho věku… muže výtečného ducha a jaré síly“. Další významný historik Václav Novotný o Sámovi zase napsal: „Jest to opravdu zvláštní zjev v těch dobách hemžení nejrůznějších národů, kdy národní celky objevují se a mizejí, vystupují a zanikají, že v tom chaotickém vření, kdy kolektivnost převládá, silná individualita, všemi okolnostmi podporovaná, dovedla se alespoň na čas povznésti k moci velmi značné a upoutati pozornost současníků. Sámo patří k těm zjevům a mohli bychom říci, že nad ně vyniká…“

Ale dejme teď slovo dobovému kronikáři Fredegarovi: „Člověk jménem Sámo, rodem Frank z kraje senonského, spojil se s výpravou kupců a přišel za obchodem do země Slovanů zvaných Venedové. Slované se začali bouřit proti Avarům zvaným Hunové a jejich králi Gaganovi (ve skutečnosti tady došlo k záměně vladařského titulu kagan se jménem)… Když Venedové vytáhli proti Avarům s vojskem, připojil se k nim i Sámo, kupec… a tam ukázal proti Avarům takovou statečnost, že to byl div, a velmi velké množství Avarů bylo pobito meči Venedů. Venedové vidouce statečnost Sámovu, zvolili ho nad sebou králem.“

Kdo vlastně byl tento první písemně doložený panovník Slovanů na našem území? Sámo k nám údajně přišel jako kupec. Na tom, že při této profesi uměl vládnout zbraněmi a vynikal statečností, nebylo v té neklidné době asi nic divného. Vždyť kupecké karavany se často musely bránit před lupiči, kteří dostali zálusk na jejich zboží.

Letopisec Fredegar o Sámovi praví, že byl „rodem Frank z kraje senonského“. Toto označení se nepochybně vztahuje k dnešnímu francouzskému městu Sens, ležícímu jihovýchodně od Paříže, které se původně latinsky jmenovalo „civitas Senonum“ a bylo centrem keltského kmene Senonů. Z toho by logicky vyplývalo, že Sámo byl Kelt. Pokud na našem území ještě v té době žily zbytky původních Keltů, zřejmě už smíšených s Germány a příchozími Slovany, dá se předpokládat, že s Keltem Sámem k sobě měly velmi blízko. Dost možná, že právě tento „keltský klan“ prosadil, aby se nově příchozí, který se tolik vojensky a pravděpodobně i organizačně osvědčil v bojích s Avary, stal knížetem, vládcem.

Samoslav, nebo Samuel?

Ovšem skutečnost, že by Slovanům na našem území vládl Frank nebo Kelt, jaksi nemohli překousnout mnozí vlastenecky naladění historikové 19. století. A tak ho bez rozpaků označili za Slovana a dokonce mu poslovanštili jméno na Samoslav, přičemž tvar Sámo měl být jeho zkráceninou. Podle jiné verze se jmenoval Sámo, protože prý vládl sám jako samovládce. Vyskytly se dokonce pokusy ztotožnit Sáma s některou z postav staročeských pověstí, například s knížetem Krokem nebo dokonce s Přemyslem Oráčem, bájným zakladatelem české panovnické dynastie.

Jiní historikové se raději přísně drželi Sámova jména. A protože tvar Sámo je zcela ojedinělý, usoudili, že jde o zkrácený tvar původem hebrejského jména Samuel. Od tohoto závěru byl už jen krůček k tvrzení, že Sámo byl vlastně židovský obchodník.

„Jsme boží psi!“

Sámovo panování narušil v roce 630 nepříjemný incident s přepadením, oloupením a povražděním skupiny franských kupců Slovany. Východofranský král Dagobert I. za ně požadoval náhradu. Tu však Sámo odmítl zaplatit, ale nabídl vyšetření celé záležitosti a dohodu. Zjevně mu záleželo na dobré pověsti jeho říše. Domýšlivý Dagobertův vyjednavač Sicharius ale jiné urovnání než tučnou náhradu odmítl se slovy, že „není možno, aby křesťané a sluhové boží mohli uzavřít přátelství se psy“.

To od něj byla pořádná drzost. Sámo rázem zapomněl, že je původem také Frank, a jménem všech Slovanů rozhořčeně vmetl Dagobertovu vyslanci do očí velmi ostrá slova: „Jestliže vy jste sluhové boží a my jsme boží psi, tu když vy ustavičně proti němu jednáte, nám je dovoleno trhat vás svými zuby.“ A milého Sicharia, vyslanec nevyslanec, nechal vyhnat ze svého sídla. Což byl důvod k válce.

Na Sámových slovech je zajímavé, že se nepřímo projevil jako křesťan, jímž jako původem Frank patrně byl. Pohanští Slované uctívající vlastní bohy si možná zvolili za knížete křesťana, který zřejmě respektoval jejich kulty.

Neslavný konec franského tažení

Vraťme se však k válečnému konfliktu mezi Franky a Slovany. Pod vedením krále Dagoberta vytáhly v roce 631 proti Sámově říši hned tři armády: Austrasijců (Austrasie zahrnovala Lotrinsko, Nizozemí a především pravý břeh řeky Rýna a jejím centrem bylo město Méty), Alamanů (Alamanie existovala na území Alsaska, severního Švýcarska a jižního Německa) a Langobardů ze severní Itálie. Podle další kronikářské verze pochodovaly do české kotliny armády čtyři. Tu čtvrtou měli tvořit Bavoři. V každém případě to byla impozantní vojenská síla, která měla pokořit první říši západních Slovanů.

Sámova obrana se soustředila proti nejmohutnějšímu proudu a tím bylo vojsko Austrasijců, vedené samotným králem Dagobertem. Franský panovník oblehl slovanskou posádku na hradě či hradišti jménem Wogastisburg. Po třech dnech urputných bojů vyrazily Sámovy oddíly z pevnosti, v kruté a nelítostné řeži pobily část obléhatelů a zbytek zahnaly na útěk. Na místě zůstala Slovanům bohatá kořist z Dagobertova nakvap opuštěného ležení.

Letopisec vylíčil ono nelítostné a krvavé střetnutí těmito slovy: „Avšak Austrasijci oblehnou pevnost Wogastisburg, kde zůstal největší oddíl statečných Vinidů, a po tři dny s nimi bojují; je tu mečem pobit velký počet lidí z Dagobertova vojska a potom davše se na útěk zanechají tam všechny stany i věci, které s sebou měli…“

Sámovi vítězní bojovníci pak pronásledovali prchající Franky, vpadli do Durynska a přilehlých krajů východofranského království a – jak to mívají vojska od pradávna ve zvyku – důkladně je poplenili. Účinně jim při tom vypomohl slovanský kmen Srbů, sídlících na Labi zhruba kolem dnešních Drážďan, vedený knížetem Dervanem. Po porážce hlavního vojska pod Wogastisburgem se zbývající dvě či tři franské armády raději stáhly.

O dalších letech Sámova panování máme jen neurčité zprávy. Podle Fredegara vládl pětatřicet let a se svými dvanácti slovanskými manželkami zplodil za tu dobu dvaadvacet synů a patnáct dcer. Kromě vladaření a milování se zřejmě i nadále věnoval rovněž válčení, jak by o tom mohly svědčit zmínky o vpádech Slovanů do Durynska a kronikářovo tvrzení, že za Sámovy vlády „svedli Vinidové (Slované) mnoho bojů s Huny (Avary) a díky jeho rozvaze a schopnosti Vinidové Huny vždy přemohou“.

Po Sámově smrti asi v roce 658 se jeho říše patrně rozpadla, respektive o ní nemáme žádné zprávy. Na základě archeologických výzkumů si však můžeme dovolit tvrzení, že na ni navázala Velká Morava. Vždyť doložené počátky velkomoravského hradiště v Mikulčicích se shodují s dobou závěru Sámova panování.

Kde stával Wogastisburg?

Slavné vítězství našich předků z roku 631 vyvolává otázku, kde vlastně stávala ona historická pevnost Wogastisburg. Osvícenecký kritik Hájkovy Kroniky české a učený piaristický mnich Gelasius Dobner přišel v roce 1763 s rozborem tohoto názvu. Podle něj znamená „gast“ hvozd, jde tedy o „hrad ležící u hvozdu“. Navíc z Fredegarovy kroniky vyčetl, že se nacházel v sousedství Srbů, kteří – jak víme – žili tehdy na Labi, a proto Wogastisburg umístil někam do severozápadních Čech.

Přední čeští dějepisci František Palacký a Václav Vladivoj Tomek zase soudili, že Wogastisburg se správně jmenoval Togastisburg, tedy Tugošťův hrad, a ztotožňovali ho proto s hradištěm Tuhošť u Domažlic. August Sedláček, autor monumentálního díla Hrady, zámky a tvrze české, pátral po Wogastisburgu u Kadaně. Tady totiž staré záznamy připomínají osadu Úhošč, tedy Ugost. Že by Fredegar mohl název slovanské pevnosti zkomolit na Wogast, respektive na Wogastisburg?

V našem výčtu nesmíme zapomenout ani na spisovatele Miroslava Ivanova, který ve své knížce Podivuhodné příběhy hledal Wogastisburg na vrchu Staffelberg nedaleko německého Bambergu u řeky Mohan. Podle něj právě v Pomohaní probíhala hranice mezi Slovany a Franky. Navíc stojí na Staffelbergu románská kaplička zasvěcená svaté Aldegundě, dávné franské princezně a současnici Sámovy říše. Ivanov vyslovil domněnku, že možná byla tato kaple vybudována na paměť padlých franských bojovníků.

Jádrem Sámovy říše byla jistě jižní Morava, kde Slované nutně přicházeli do kontaktu s Avary. Vítězná bitva s králem Dagobertem se však odehrála někde na západě, kde říše volně hraničila s Durynskem. Že by přece jen měl pravdu Augustin Sedláček se svou Úhoští u Kadaně? Na této hoře, jak podotýká archeolog profesor Rudolf Turek v knize Čechy na úsvitě dějin, opravdu stávalo velké hradiště, leč bohužel keltské. Památky po Slovanech, které bychom mohli datovat do 7. století, tady nikdo nenašel.

Největší naděje odborníků proto zatím vzbuzuje kopec Rubín u Podbořan, na který před časem upozornil archeolog Josef Bubeník. Po jižní straně tohoto vrchu se táhne několik ještě dnes znatelných pásů opevnění. Zajímavé je, že archeologové při průzkumu zdejšího hradiště objevili velké množství předmětů avarského původu, které se jinak v české kotlině prakticky nevyskytují. Že by se o porážku Franků zasloužila i družina Avarů bojující po boku Slovanů?

Vyloučené to není. Podobně jako dříve Slované pomáhali v bojích Avarům, zřejmě jim tito proslulí válečníci pomoc opláceli, či snad dokonce bojovali v Sámově žoldu. O tom, že Rubín mohl být sídlem vojenské jednotky, svědčí například torzo drátěné košile, nalezeno bylo také 13 jezdeckých ostruh, které – jak známo – používali Slované. Oproti nim Avaři jezdili na koních bez ostruh.

Morava, nebo Korutany?

Zamysleme se však nad jiným historickým problémem. Řekli jsme si, že jádrem Sámovy říše byla jižní Morava. Ale jak byl tento státní útvar, samozřejmě pokud se o státě v tomto případě dá vůbec mluvit, veliký? Překrýval se s plochou dnešní České republiky, nebo byl větší, respektive menší? A neležel třeba někde úplně jinde?

František Palacký soudil, že se rozkládal od Mohanu na západě až po Tatry na východě a od dnešního Berlína na severu po štýrské Alpy na jihu. Mělo tedy jít o skutečnou veleříši. Pozdější historici však byli skromnější a vcelku se shodují na dnešní Moravě, části jihozápadního Slovenska a české kotlině.

Pouze někteří rakouští dějepisci hledali jádro Sámovy říše okolo Vídně, chorvatští a slovinští pak v Karantánii, území od 6. století obývaném Slovany a rozkládajícím se zhruba v dnešních rakouských Korutanech a okrajových částech Slovinska.

Karantánie měla mezi badateli dosti příznivců. Všichni se odvolávali na rukopis Conversio Bageoariuorum et Carantanorum (Obrácení Bavorů a Karantánců na víru) sepsaný asi v roce 871 v Salcburku. O Karantáncích se v něm totiž praví, že „za časů slavného krále Dagoberta byl vévodou onoho národa jakýsi Slovan jménem Sámo, žijící v Karantánii“.

Tak vida, Sámo byl přece jen slovanského původu! Už už to sice vypadalo na přepisování učebnic dějepisu, ale přece jen to tak horké nebude. Autor rukopisu Conversio totiž ve svém díle zanechal spoustu evidentních chyb, včetně tvrzení, že u Wogastisburgu vlastně vyhrál Dagobert. Proto raději více důvěřujme Fredegarově kronice, sepisované pouhých třicet let po osudném konfliktu Franků a Slovanů. Vždyť Fredegar znal i Karantánii a podle něj tam nevládl Sámo, ale jakýsi kníže Walluc.

Princezna Notburga Sáma odmítla

Podle dochované pověsti, která samozřejmě nemusí být pravdivá, si chtěl franský král Dagobert vítězného Sáma naklonit a nabídl mu za manželku svou dceru Notburgu. Že už měl dvanáct žen, to v dané chvíli nijak nevadilo. V klášteře vychovaná a velmi zbožná princezna Notburga však udělala tatínkovi čáru přes rozpočet. Než aby si vzala vládce pohanů, raději s pomocí zázračného bílého jelena utekla a skryla se v jeskyni u řeky Neckaru, kde zvolila život svaté poustevnice. Otec Dagobert ji našel a pokoušel se ji přemluvit ke sňatku se Sámem zprvu po dobrém, nakonec po zlém. Vzal ji za ruku a silou ji chtěl odtáhnout pryč. Jenže Notburga se bránila a zuřivý král v tom zápase prý dceři ruku utrhl. Když viděl, co jí provedl, zděšeně od ní utekl. Leč stal se zázrak a princezně utržená ruka zase přirostla. Od té doby žila v lesní jeskyni a modlila se a rozjímala, pokud právě laskavým slovem nešířila křesťanskou víru mezi pohany.

Zázračný bílý jelen se velice často vyskytuje v keltských legendách. V křesťanském prostředí pronikl do příběhů dvou světců Huberta a Eustacha. Oběma se zjevil jelen s křížem mezi parohy. U Keltů bylo jelení paroží spíše symbolem mužských pohlavních orgánů. S přihlédnutím k tomuto výkladu mohl výraz „zázračný bílý jelen“ skrývat princeznina tajného milence, který s Notburgou uprchl.