Vzor citace: JÄGER, P., CHOCHOLÁČ, A. Zákon o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi. Komentář. Praha: Wolters Kluwer, a. s., 2015. 316 s.

Jednotlivá ustanovení zpracovali:

Mgr. Petr Jäger, Ph.D.: Úvodní kapitola – vývoj judikatury, Preambule, § 1, § 2, § 3, § 5, § 8, § 16, § 18, § 20–23

Mgr. Aleš Chocholáč: Úvodní kapitola – vývoj legislativy, § 4, § 6–7, § 9–15, § 17, § 19, § 24–26

Právní stav publikace je k 1. 7. 2015.

© Mgr. Petr Jäger, Ph.D., Mgr. Aleš Chocholáč, 2015

978-80-7478-871-0 (brož.)

978-80-7478-872-7 (e-pub)

Vydává Wolters Kluwer, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3, v roce 2015 jako svou 2044. publikaci. Odpovědná redaktorka Jiřina Šišková. Jazyková korektura Monika Kaslová. Rejstřík Ondřej Černý. Obálka Michaela Blažejová. Vydání první. Stran 316. Sazba PageDTP.cz. Tisk Sowa Sp. z o. o., ul. Raszynska 13, 05-500 Piaseczno, Polsko.

Obsah této publikace naleznete také v systému ASPI.

E-kniha k dostání na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz, e-mail: obchod@wolterskluwer.cz, tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK

Listina – usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

katastrální zákon – zák. č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

obč. zák. – zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

o. s. ř. – zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o. – zák. č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský

spr. řád – zák. č. 500/2004 Sb., správní řád

stavební zákon – zák. č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

zák. č. 40/1964 Sb. – zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. o církvích a náb. společnostech – zák. č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech)

zák. o daních z příjmů – zák. č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů

zák. o majetku ČR – zák. č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích

zák. o majetkovém vyrovnání – zák. č. 428/2012 Sb., o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi a o změně některých zákonů (zákon o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi)

zák. o mimosoud. rehabilitacích – zák. č. 87/1991 Sb., o mimosoudních rehabilitacích

zák. o podm. převodu majetku státu – zák. č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby

zák. o protiprávnosti komunistického režimu – zák. č. 198/1993 Sb., o protiprávnosti komunistického režimu a o odporu proti němu

zák. o půdě – zák. č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku

zák. o spr. poplatcích – zák. č. 634/2004 Sb., o správních poplatcích

zák. o Státním pozemkovém úřadu – zák. č. 503/2012 Sb., o Státním pozemkovém úřadu a o změně některých souvisejících zákonů

zák. o vnějších poměrech katolické církve – zák. č. 50/1874 ř. z., jímžto se vydávají ustanovení, kterými se upravují zevnitřní právní poměry církve katolické

zák. o zmírnění následků některých majetkových křivd – zák. č. 403/1990 Sb., o zmírnění následků některých majetkových křivd

Ostatní zkratky –

Boh. A/F – Sbírka nálezů Nejvyššího správního soudu (Bohuslavova sbírka)

NS – Nejvyšší soud

NSS – Nejvyšší správní soud

Sb. NS – Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

Sb. NSS – Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího správního soudu

Sb. n. u. ÚS – Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu

SoJ – Soudní judikatura z oblasti občanského, obchodního a pracovního práva

ÚS – Ústavní soud

Vážný – Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu (Vážného sbírka)

SEZNAM PŘEDPISŮ CITOVANÝCH V KOMENTÁŘI[1], 2

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

dekret č. 12/1945 Sb., o konfiskaci a urychleném rozdělení zemědělského majetku Němců, Maďarů, jakož i zrádců a nepřátel českého a slovenského národa

dekret č. 108/1945 Sb., o konfiskaci nepřátelského majetku a Fondech národní obnovy

zák. č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský

zák. č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. č. 500/2004 Sb., správní řád

zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zák. č. 142/1867 ř. z., Základní zákon státní

zák. č. 95/1871 ř. z., o zavedení obecného zákona o pozemkových knihách

zák. č. 68/1874 ř. z., o zákonném uznání společností náboženských

zák. č. 50/1874 ř. z., jímžto se vydávají ustanovení, kterými se upravují zevnitřní právní poměry církve katolické

zák. č. 51/1874 ř. z., o příspěvcích náboženskému fondu

zák. č. 215/1919 Sb., o zabrání velkého majetku pozemkového

zák. č. 318/1919 Sb., o zajištění půdy drobným pachtýřům

zák. č. 81/1920 Sb., zákon přídělový

zák. č. 329/1920 Sb., o převzetí a náhradě za zabraný majetek pozemkový

zák. č. 63/1935 Sb., o vyvlastnění k účelům obrany státu

zák. č. 128/1946 Sb., o neplatnosti některých majetkově-právních jednání z doby nesvobody a o nárocích z této neplatnosti a z jiných zásahů do majetku vcházejících

zák. č. 90/1947 Sb., o provedení knihovního pořádku stran konfiskovaného nepřátelského majetku

zák. č. 44/1948 Sb., kterým se mění a doplňuje zákon o revisi první pozemkové reformy

zák. č. 95/1948 Sb., o základní úpravě jednotného školství (školský zákon)

zák. č. 124/1948 Sb., o znárodnění některých hostinských a výčepnických podniků a ubytovacích zařízení

zák č. 125/1948 Sb., o znárodnění přírodních léčivých zdrojů a lázní a o začlenění a správě konfiskovaného lázeňského majetku

zák. č. 185/1948 Sb., o zestátnění léčebných a ošetřovacích ústavů a o organisaci státní ústavní léčebné péče

zák. č. 169/1949 Sb., o vojenských újezdech

zák. č. 217/1949 Sb., kterým se zřizuje Státní úřad pro věci církevní

zák. č. 218/1949 Sb., o hospodářském zabezpečení církví a náboženských společností státem

zák. č. 268/1949 Sb., o matrikách

zák. č. 280/1949 Sb., o územním plánování a stavbě obcí

zák. č. 68/1951 Sb., o dobrovolných organizacích a shromážděních

zák. č. 84/1958 Sb., o územním plánování

zák. č. 87/1958 Sb., o stavebním řádu

zák. č. 53/1966 Sb., o ochraně zemědělského půdního fondu

zák. č. 50/1976 Sb., o územním plánování a stavebním řádu

zák. č. 61/1977 Sb., o lesích

zák. č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči

zák. č. 83/1990 Sb., o sdružování občanů

zák. č. 403/1990 Sb., o zmírnění následků některých majetkových křivd

zák. č. 119/1990 Sb., o soudní rehabilitaci

zák. č. 173/1990 Sb., kterým se zrušuje zákon č. 68/1956 Sb., o organizaci tělesné výchovy, a kterým se upravují některé další vztahy týkající se dobrovolných tělovýchovných organizací

zák. č. 298/1990 Sb., o úpravě některých majetkových vztahů řeholních řádů a kongregací a Arcibiskupství olomouckého

zák. č. 87/1991 Sb., o mimosoudních rehabilitacích

zák. č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby

zák. č. 308/1991 Sb., o svobodě náboženské víry a postavení církví a náboženských společností

zák. č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku

zák. č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

zák. č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny

zák. č. 126/1992 Sb., o ochraně znaku a názvu Červeného kříže a o Československém červeném kříži

zák. č. 243/1992 Sb., kterým se upravují některé otázky související se zákonem č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, ve znění zákona č. 93/1992 Sb.

zák. č. 334/1992 Sb., o ochraně zemědělského půdního fondu

zák. č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů

zák. č. 198/1993 Sb., o protiprávnosti komunistického režimu a o odporu proti němu

zák. č. 161/1999 Sb., kterým se vyhlašuje Národní park České Švýcarsko, a mění se zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, ve znění pozdějších předpisů

zák. č. 222/1999 Sb., o zajišťování obrany České republiky

zák. č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv

zák. č. 212/2000 Sb., o zmírnění některých majetkových křivd způsobených holocaustem

zák. č. 218/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech a o změně některých souvisejících zákonů (rozpočtová pravidla)

zák. č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích

zák. č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení a o změně některých souvisejících zákonů

zák. č. 115/2001 Sb., o podpoře sportu

zák. č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech)

zák. č. 139/2002 Sb., o pozemkových úpravách

zák. č. 290/2002 Sb., o přechodu některých dalších věcí, práv a závazků České republiky na kraje a obce, občanská sdružení působící v oblasti tělovýchovy a sportu a o souvisejících změnách a o změně zákona č. 157/2000 Sb., o přechodu některých věcí, práv a závazků z majetku České republiky, ve znění zákona č. 10/2001 Sb., a zákona č. 20/1966 Sb., o péči o zdraví lidu, ve znění pozdějších předpisů

zák. č. 361/2003 Sb., o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů

zák. č. 499/2004 Sb., o archivnictví a spisové službě

zák. č. 634/2004 Sb., o správních poplatcích

zák. č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

zák. č. 184/2006 Sb., o odnětí nebo omezení vlastnického práva k pozemku nebo ke stavbě (zákon o vyvlastnění)

zák. č. 503/2012 Sb., o Státním pozemkovém úřadu a o změně některých souvisejících zákonů

zák. č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

zák. č. 15/2015 Sb., o zrušení vojenského újezdu Brdy, o stanovení hranic vojenských újezdů, o změně hranic krajů a o změně souvisejících zákonů (zákon o hranicích vojenských újezdů)

nařízení Ministerstva kultu a vyučování č. 162/1860 ř. z., o zcizení a zavazení katolických kostelů, obročí a duchovních ústavů

nařízení Ministerstva justice č. 175/1860 ř. z., ohledně zcizení a zatížení katolických kostelů, obročí a církevních ústavů

vládní nařízení č. 8/1928 Sb., o řízení ve věcech náležejících do působnosti politických úřadů (správní řízení)

vládní nařízení č. 194/1947 Sb., o soupisu pozemkového majetku pro revisi první pozemkové reformy a o jejím vyznačení ve veřejných knihách

vládní nařízení č. 1/1948 Sb., kterým se provádějí některá ustanovení zákona o revizi první pozemkové reformy

nařízení vlády č. 192/1949 Sb., kterým se provádějí některá ustanovení zákona o nové pozemkové reformě

vládní nařízení č. 93/1950 Sb., o výstavbě obcí

vyhláška č. 351/1950 Ú. l. I, o převzetí správy některých majetkových podstat náboženským fondem

vyhláška č. 352/1950 Ú. l., o náboženském fondu

nařízení č. 55/1954 Sb., o chráněné oblasti Pražského hradu

vládní nařízení č. 42/1961 Sb., o vyvlastnění k účelu obrany

nařízení vlády č. 65/1991 Sb., kterým se zřizuje Krkonošský národní park a stanoví podmínky jeho ochrany

nařízení vlády č. 163/1991 Sb., kterým se zřizuje Národní park Šumava a stanoví podmínky jeho ochrany

nařízení vlády č. 164/1991 Sb., kterým se zřizuje Národní park Podyjí a stanoví podmínky jeho ochrany

vyhláška č. 383/2013 Sb., o stanovení vzoru formuláře pro předkládání údajů z účetnictví o věcech vydaných podle zákona o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi

[1] Předpisy jsou řazeny v pořadí:

– ústavní zákony,

– kodexy,

– zákony,

– ostatní právní předpisy.

[2] Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

VÝVOJ PRÁVNÍ ÚPRAVY A PRŮBĚH PŘÍPRAV ZÁKONA O MAJETKOVÉM VYROVNÁNÍ S CÍRKVEMI A NÁBOŽENSKÝMI SPOLEČNOSTMI

Výčtové zákony

Krátce po listopadu 1989 byl jako jeden z prvních restitučních zákonů přijat Federálním shromážděním zákon č. 298/1990 Sb., o úpravě některých majetkových vztahů řeholních řádů a kongregací a arcibiskupství olomouckého. Zákon se týkal pouze subjektů Římskokatolické církve, na které dnem účinnosti zákona, tj. 19. 7. 1990, přešlo vlastnictví 74 klášterních budov a některých stavebných pozemků, z toho 60 v českých zemích a 14 na Slovensku. Cílem zákona bylo umožnit zahájení činnosti řádů a kongregací, diecézí se dotkla pouze okrajově ve vztahu k Arcibiskupství olomouckému, kde došlo k přechodu vlastnictví objektů proto, aby bylo možné zřídit kněžský seminář v Olomouci. Zákon částečně zmírňoval křivdy způsobené násilným zabráním klášterů v roce 1950. Výběr jednotlivých objektů byl prováděn konferencemi vyšších řeholných představených spolu s komisí odborníků předsednictva vlády. Aplikovala se kritéria, podle kterých muselo jít o objekty zabavené po roce 1949, které byly ve státním vlastnictví, dále muselo jít o objekty potřebné pro činnost řeholních řádů, nejednalo se o hospodářské objekty jako pole, lesy, pivovary, mlýny atd.

V roce 1991 byl přijat zákon č. 338/1991 Sb., kterým se mění a doplňuje zákon č. 298/1990 Sb., o úpravě některých majetkových vztahů řeholních řádů a kongregací a arcibiskupství olomouckého. Touto novelou došlo k datu 1. srpna 1991 k přechodu vlastnictví dalších 199 objektů na řeholní řády a kongregace Církve římskokatolické. Podle důvodové zprávy k tomuto zákonu nemohl být v době přípravy zákona č. 298/1990 Sb. u podstatné části dalších objektů, které přicházely v úvahu, ujasněn (dokumentován) jejich původní právní status. Proto se ukázalo jako nezbytné doplnit původní restituční normu tak, aby byl okruh navrácených objektů rozšířen. Vyrovnávala se zejména situace slovenských řádů a kongregací s českými.

Forma výčtového zákona byla v této době chápána jako výhoda oproti obecným restitučním předpisům (např. zákonu o mimosoudních rehabilitacích), neboť se obnovovalo vlastnické právo u jednoznačně vymezených osob k jednoznačně vymezeným předmětům. Výčtové zákony se však brzy ukázaly jako nevhodné, a to i u relativně nevelkého množství majetku. Vzhledem k chaosu, jaký panoval v evidenci nemovitostí v době komunistického režimu, došlo při uvedení konkrétních položek, které měly být vráceny, k řadě chyb. Nejznámější je případ budovy v areálu Národního divadla, který byl vydán řádu voršilek. V dalších případech zase nebyly kvůli chybné formulaci (budova na stavební ploše, nikoli budova se stavební plochou) vydány pozemky pod vrácenými budovami. Vzhledem k použité metodě, tedy nabytí, resp. pozbytí vlastnictví ex lege, nebylo možné tyto chyby napravit ani v soudním řízení.

V roce 1991 byly přijaty obecné restituční zákony, zákon o mimosoudních rehabilitacích a zákon o půdě. Oprávněnými osobami podle obou těchto zákonů byly pouze fyzické osoby. Ačkoliv se zvažovalo zařazení církví a náboženských společností mezi oprávněné osoby, nakonec byla zvolena cesta, že o restituci církevního majetku bude vydán speciální zákon, který zřejmě měl mít charakter výčtového zákona (Valeš, 2009, s. 27). Naturální restituce historického církevního majetku pak byla zajištěna dvěma blokačními ustanoveními. První bylo začleněno do zákona č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby – tzv. zákon o velké privatizaci. V § 3 odst. 1 tohoto zákona bylo uvedeno, že předmětem tohoto zákona rovněž není majetek, který na stát přešel po 25. únoru 1948 z vlastnictví církví, řádů a kongregací a náboženských společností. Ještě významnější blokační ustanovení obsahoval zákon o půdě, který v § 29 stanovil, že majetek, jehož původním vlastníkem byly církve, náboženské řády a kongregace, nelze převádět do vlastnictví jiným osobám do přijetí zákonů o tomto majetku. Zákon o majetkovém vyrovnání obě tato blokační ustanovení k 1. lednu 2013 zrušil s tím, že v § 13 zakotvil novou úpravu blokace historického církevního majetku. Bohužel v praxi docházelo často k porušování zejména blokačního ustanovení v zákoně o půdě a převodům historického církevního majetku na nestátní subjekty (viz I. ÚS 2166/10 ze dne 22. 2. 2011), tyto situace jsou v zákoně o majetkovém vyrovnání ošetřeny v § 18 odst. 1, který umožňuje oprávněným osobám dosáhnout soudní cestou vydání majetku převedeného v rozporu s blokačními ustanoveními.

Navzdory původním vládním příslibům však nebyl předložen vládní návrh zákona vypořádávající komplexně historický církevní majetek. Iniciativy se tedy ujali poslanci Federálního shromáždění, kteří na začátku roku 1992 předložili obecný zákon o majetkové restituci a rehabilitaci církví a náboženských společností. Ten se vztahoval jak na zemědělské nemovitosti, tak na budovy a pozemky v intravilánech. Povinnými osobami byl stát a právnické osoby, tedy i obce. Povinnými osobami mohly být i fyzické osoby, pokud majetek získaly nezákonně nebo v důsledku protiprávního zvýhodnění. Návrh sice získal potřebnou podporu ve Sněmovně lidu, nebyl však schválen ve slovenské části Sněmovny národů, což znamenalo jeho zamítnutí.

V průběhu 90. let se vyvíjela judikatura ve vztahu k historickému církevnímu majetku. Nejvyšší soud a posléze i Ústavní soud (Pl. ÚS-st. 22/05 ze dne 1. 11. 2005) přijaly doktrínu, že se církevní subjekty nemohou domáhat vlastnického práva podle obecných předpisů v případech, kdy stát nabyl jejich majetek protiprávně, neboť by se jednalo o obcházení restitučních zákonů představovaných výčtovými zákony. Soudy v této době ještě odmítaly zmírnění majetkových křivd způsobených církvím a náboženských společnostem soudní cestou jako příliš aktivistické řešení, neboť soudní moc by převzala aktivitu, která přísluší moci zákonodárné. Zároveň však Ústavní soud konstatoval, že stát musí přijmout speciální restituční zákon o církevním majetku, neboť ten je předpokládán zákonem o půdě.

Exekutivní vydávání majetku

V letech 1996–1998 došlo k tzv. exekutivnímu vydávání církevního majetku, tedy na základě usnesení vlády o převodu konkrétních věcí na konkrétní církevní subjekty. Vláda k tomuto vydávání přistoupila i vzhledem k tomu, že v parlamentu neexistovala dostatečná shoda na přijetí obecného zákona o restituci církevního majetku. Usnesení vlády ze dne 25. září 1996 č. 498 stanovilo, že se na registrované církve a náboženské společnosti, jejich organizační jednotky s právní subjektivitou a Náboženskou matici převedou

a) budovy a stavby, které sloužily k duchovním a pastoračním účelům církví nebo jako obydlí duchovních,

b) pozemky, na nichž stály tyto budovy a stavby, včetně pozemků, které s těmito budovami tvořily jeden funkční celek,

c) pozemky, na nichž stojí budovy, k nimž přešla vlastnická práva podle zákona č. 298/1990 Sb., ve znění zákona č. 338/1991 Sb.,

d) budovy a stavby, včetně pozemků tvořících s nimi jeden funkční celek, pokud sloužily k sociální, charitativní, výchovné a vzdělávací činnosti církví a církve byly připraveny k těmto účelům tyto nemovitosti využívat,

pokud vydání nebránil závažný veřejný zájem.

Ani v tomto případě se nejednalo o vrácení hospodářského majetku. Rovněž se otázka vydání církevního majetku nespojovala s financováním církví a náboženských společností podle zák. č. 218/1949 Sb., o hospodářském zabezpečení církví a náboženských společností státem. Vzhledem k dosti komplikované proceduře a politickému odporu došlo nakonec touto exekutivní cestou k převodu jen několika desítek pozemků a budov. V roce 1998 pak bylo exekutivní vydávání církevního majetku zcela zastaveno.

Období let 1998–2006

Následující roky 1998–2006 se nesly ve znamení opakovaných pokusů o vytvoření výčtového zákona, v jehož příloze by byly přímo uvedeny veškeré nemovitosti, které se vydávají. Tyto pokusy se však nedostaly do stadia konkrétního návrhu zákona. Výčtový zákon byl odmítán církvemi a náboženskými společnostmi. Proti výčtové metodě se postavily nejen církve, ale i mnohé státní instituce (Český úřad zeměměřičský a katastrální, Ministerstvo zemědělství apod).

Metoda výčtového zákona byla kritizována především pro svou obtížnou proveditelnost. Je takřka vyloučeno, aby se při celkovém počtu asi 100 000 položek nevyskytly podobné chyby jako u výčtových zákonů z 90. let. S ohledem na délku legislativního procesu by se také mohlo stát, že v okamžiku nabytí účinnosti takového zákona nebudou některé jím vydávané nemovitosti vůbec právně existovat nebo že jejich označení nebude odpovídat aktuálnímu stavu. Důvodem je neustálá aktualizace katastru, slučování parcel, změna tvaru jejich hranic a přečíslování. Zaručit „znehybnění” údajů v katastru u dotčených nemovitostí až do okamžiku nabytí účinnosti zákona je prakticky nemožné. Výčtový zákon je problematický i z právního hlediska, neboť by se spíše než obecný právní předpis jednalo o individuální právní akt (srov. Pl. ÚS 24/04 ze dne 28. 6. 2005, Pl. ÚS 24/08 ze dne 17. 3. 2009). Na základě koaličních dohod byl v roce 2004 vypracován materiál, který se zabýval možností řešit problém majetkového narovnání „obecným restitučním zákonem“. Na základě iniciativy některých církví a náboženských společností, které v roce 2005 přišly s návrhem řešení majetkového narovnání tzv. rentou, byl Ministerstvem kultury zpracován další materiál pro jednání vlády k problematice majetkového narovnání metodou tzv. restituční tečky, který akceptoval způsob řešení navržený církvemi a náboženskými společnostmi. Ani tato fáze však nebyla pro politické neshody dokončena a usnesením vlády č. 499 ze dne 27. 4. 2005 byl legislativní úkol „Návrh zákona o uspořádání majetkových vztahů mezi státem na jedné straně a církvemi a náboženskými společnostmi na straně druhé“ zrušen.

Zákon o zmírnění některých majetkových křivd způsobených holocaustem

V roce 2000 byl částečně i pod mezinárodním tlakem přijat zákon č. 212/2000 Sb., o zmírnění některých majetkových křivd způsobených holocaustem a o změně zákona č. 243/1992 Sb., kterým se upravují některé otázky související se zákonem č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, ve znění zákona č. 93/1992 Sb., ve znění pozdějších předpisů. Jedná se o restituční předpis svého druhu se specifickou konstrukcí odlišnou jak od obecných restitučních předpisů, jako byl zákon o mimosoudních rehabilitacích a zákon o půdě, tak od výčtových zákonů, která zároveň jakoby všechny do té doby využité metody kombinovala. Zákon č. 212/2000 Sb. se týkal majetku židovských obcí, spolků a nadací, který byl zkonfiskován při realizování protižidovských zákonů a opatření na území dnešní České republiky během okupace a nacházel se ve vlastnictví státu. Zákon č. 212/2000 Sb. se tedy nevztahoval na zkonfiskovaný majetek ve vlastnictví obcí, právnických obcí a apod. Z právního hlediska se nemělo jednat o „vracení“ či „vydávání“ věcí jejich původním vlastníkům na restitučním principu, neboť oprávněnou osobou byla Federace židovských obcí. Proces vydávání pak měl probíhat způsobem ne nepodobným exekutivnímu vydávání. Federace židovských obcí měla předložit vládě seznam nárokovaných věcí s tím, že měla i určit, kterým subjektům budou tyto věci převedeny. Vláda následně formou nařízení vlády rozhodla o tom, které věci mají být na jaké subjekty převedeny. Organizační složky státu a státní organizace, které s těmito věcmi hospodařily, pak měly povinnost zaslat příslušnému subjektu písemný návrh darovací smlouvy. Celkem byla vydána čtyři nařízení vlády, č. 335/2001 Sb., č. 152/2002 Sb., č. 184/2003 Sb. a č. 123/2004 Sb., týkající se řádově desítek nemovitých věcí. Vzhledem k obecnému vymezení podmínek pro vrácení věcí však na rozdíl od exekutivního vydávání věcí nebylo v diskreci vlády rozhodovat o převodu věcí. Jak uvedl Nejvyšší soud ve svém rozsudku 28 Cdo 3906/2007 ze dne 31. 1. 2008: „Nicméně shledá-li soud, že žalobcem požadovaný majetek v příslušných vládních nařízeních uveden není, musí přistoupit k přímé aplikaci jim nadřazené právní normy, kterou je právě zákon č. 212/2000 Sb., který sám o sobě konstituuje právo osob v zákoně uvedených na majetek specifikovaný rovněž v tomto zákoně. (…) Dotčený zákon tak vstoupil do skupiny tzv. restitučních právních předpisů s tím, že se předpokládalo, že budou vydány všechny věci splňující podmínky uvedené v ustanovení § 1 odst. 1 a odst. 2 citovaného zákona…“ Zákon č. 212/2000 Sb. rovněž obsahoval výčtovou metodu, kdy 63 konkrétních uměleckých děl uvedených v příloze zákona mělo být do 30 dnů ode dne nabytí účinnosti zákona bezúplatně převedeno na Židovské muzeum v Praze. A konečně v § 3 zakotvil zákon č. 212/2000 Sb. restituční nároky fyzických osob na bezúplatný převod uměleckých děl, která jim byla v období od 29. září 1938 do 4. května 1945 odňata v důsledku převodů nebo přechodů vlastnického práva, jež byly prohlášeny za neplatné dekretem prezidenta republiky č. 5/1945 Sb. nebo zákonem č. 128/1946 Sb., a která jsou ke dni nabytí účinnosti tohoto zákona ve vlastnictví státu. V případě úmrtí původního vlastníka byl konstituován restituční nárok jeho manžela anebo jeho potomků, pokud původní vlastník a jeho manžel již zemřeli.

Z judikatury:

1. Vůlí zákonodárce při přijetí zákona č. 212/2000 Sb., který patří do skupiny restitučních předpisů, jakož i jeho primárním účelem, bylo zmírnění některých majetkových křivd, které vznikly židovským právnickým osobám v období od 29. září 1938 do 8. května 1945. Smyslem tohoto zákona je náprava křivd způsobených holocaustem, nikoliv křivd jiných, způsobených např. v době od 25. února 1948 do 1. ledna 1990. (…) Jakkoliv jsou obecné soudy vázány principem favoris restitutionis, nemohou tímto postupem svévolně překračovat vůli zákonodárce, stanovenou rozsahem i účelem zákona. Obecné soudy, posuzující nároky dle zákona č. 212/2000 Sb., mají povinnost respektovat vůli zákonodárce, vyjádřenou ve věcném a časovém rozsahu zákona, jakož i v jeho účelu. (…) Jestliže majetek, odňatý v období nacistické okupace židovským obcím, nadacím a spolkům, byl na základě dekretu prezidenta republiky č. 5/1945 Sb. nebo zákona č. 128/1946 Sb. vrácen původním vlastníkům, a následně v období od 25. února 1948 do 1. ledna 1990 byl židovskou obcí, nadací nebo spolkem úplatně převeden na stát, pak se nelze domáhat nápravy majetkových křivd postupem podle zákona č. 212/2000 Sb. (nález Ústavního soudu ze dne 2. dubna 2015, sp. zn. III. ÚS 1255/13)

2. I. Zákon č. 212/2000 Sb. sleduje – podle § 1 odst. 1 – zmírnění některých majetkových křivd, ke kterým 1) došlo v období od 29. září 1938 do 8. května 1945, 2) odnětím majetku v důsledku převodů nebo přechodů vlastnického práva, 3) které byly prohlášeny za neplatné dekretem prezidenta republiky č. 5/1945 Sb. nebo zákonem č. 128/1946 Sb.

II. Je očividné, že těmto podmínkám nemůže vyhovovat „křivda“ (ve smyslu pozbytí majetku převodem), k níž došlo smlouvou uzavřenou 29. 11. 1957 (jejíž platnost stěžovatelka nezpochybňuje, a na jejímž základě se jí dostalo peněžní protihodnoty); jednak k ní nedošlo v rozhodném období, a jednak – a tím i logicky, resp. samozřejmě – chybí znak specifického prohlášení tohoto převodu za neplatný. Z okolnosti, že stěžovatelka v roce 1957 dotčeným majetkem disponovala, rovněž zjevně plyne, že dostalo-li se jí újem, na které zákon č. 212/2000 Sb. dopadá, pak vskutku, jak obecné soudy dovozovaly, musela být jím napravovaná křivda již dříve „odčiněna“ (stěžovatelka se majetku opět ujala); okolnost, že v den účinnosti tohoto zákona byly sporné nemovitosti ve vlastnictví státu, pak nevyhnutelně není v příčinné souvislosti s holocaustem, resp. s event. odnětím majetku způsoby stanovenými zákonem č. 212/2000 Sb. a v jím vymezeném rozhodném období (viz titul Části první a § 1). (usnesení Ústavního soudu ze dne 5. listopadu 2010, sp. zn. III. ÚS 2629/09)

3. Nelze přehlédnout, že žalobkyní označené věci byly po válce vráceny. Posléze došlo k jejich převodu v roce 1957 na stát (národní podnik), jak se výše podává. Zajisté, že k převodu přikročila dotčená židovská obec v období, které je nynějšími právními předpisy oprávněně označeno za dobu nesvobody. Na druhé straně není možné opomenout úplatnost převodu. Se situací, která vznikla v nyní posuzované věci, se Nejvyšší soud v rozsudku ve věci sp. zn. 28 Cdo 3906/2007 nevypořádal. Tento stav není ani předvídán zákonem č. 212/2000 Sb. Restituční předpisy nelze vykládat extenzivně tam, kde podmínky restituce jsou jednoznačně vymezeny příslušným ustanovením (zde zejména § 1 zákona č. 212/2000 Sb.). Proto není dán nárok žalující strany tehdy, jestliže k nápravě křivdy došlo vůči žalobkyni již po skončení války – právě dodatečné navození této nápravy je záměrem zákona č. 212/2000 Sb. (usnesení Nejvyššího soudu ze dne 2. července 2009, sp. zn. 28 Cdo 5405/2008)

4. I. Nicméně shledá-li soud, že žalobcem požadovaný majetek v příslušných vládních nařízeních uveden není, musí přistoupit k přímé aplikaci jim nadřazené právní normy, kterou je právě zákon č. 212/2000 Sb., který sám o sobě konstituuje právo osob v zákoně uvedených na majetek specifikovaný rovněž v tomto zákoně.

II. Zákonodárce vyjádřil v zákoně č. 212/2000 Sb. jasný úmysl navrátit vyjmenovaným subjektům obecným způsobem specifikované věci, které se ke dni účinnosti tohoto zákona nacházely ve vlastnictví státu, a to jako výraz snahy napravit některé majetkové křivdy způsobené holocaustem. Dotčený zákon tak vstoupil do skupiny tzv. restitučních právních předpisů s tím, že se předpokládalo, že budou vydány všechny věci splňující podmínky uvedené v ustanovení § 1 odst. 1 a odst. 2 citovaného zákona; to výslovně deklaruje důvodová zpráva k tomuto zákonu a lze to vyčíst i ze samotného ustanovení § 2 odst. 2 téhož zákonného předpisu (srovnej: „Vláda nařízením určí věci uvedené v § 1“). Zmocnění k vydání vládních nařízení, která by výčtovou metodou stanovila věci určené k bezúplatnému převodu, bylo zvoleno – dle důvodové zprávy – jen proto, že ke dni účinnosti tohoto zákona nebylo možné všechny věci vyhovující kritériím ustanovení § 1 odst. 1 beze zbytku individualizovat. (rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 31. 1. 2008, sp. zn. 28 Cdo 3906/2007)

Návrh Topolánkovy vlády

Po několika letech bez hmatatelného výsledku se situace radikálně změnila v letech 2007– 2008, kdy byl předsedou vlády Mirek Topolánek. Usnesením ze dne 30. května 2007 č. 597 vláda zřídila jako svůj poradní orgán Komisi pro narovnání vztahů mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi. Předsedou komise byl ministr kultury Václav Jehlička, jeho dalšími členy ministr financí Miloslav Kalousek, ministr zemědělství Petr Gandalovič, místopředsedkyně Poslanecké sněmovny Miroslava Němcová, ministr zahraničních věcí Karel Schwarzenberg a ministryně Džamila Stehlíková. Komise schválila principy řešení restitucí formou naturální restituce majetku v případě řeholních řádů a kongregací a paušální náhrady za zbylý nevydávaný majetek. Naturální restituce se měla týkat pouze majetku ve vlastnictví státu. Spolu s vypořádáním historického církevního majetku mělo rovněž dojít ke zrušení finanční podpory poskytované podle zákona o hospodářském zabezpečení církví a náboženských společností státem. Komise rovněž schválila ocenění hodnoty historického církevního majetku, který se stal předmětem majetkové křivdy. Ministerstvo kultury na základě tohoto konceptu vypracovalo věcný záměr zákona o nápravě některých majetkových křivd způsobených církvím a náboženským společnostem v době nesvobody a o narovnání vztahu mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi. Tento věcný záměr byl poté zaslán do meziresortního připomínkového řízení a rovněž odsouhlasen církevní komisí sdružující představitele církví a náboženských společností. Věcný záměr byl jednomyslně schválen usnesením vlády ze dne 23. ledna 2008 č. 60. Vláda zároveň uložila, aby návrh zákona vypracoval ministr kultury ve spolupráci s ministrem zemědělství a ministrem financí. Návrh zákona byl pak schválen jednomyslně vládou dne 2. dubna 2008 usnesením č. 333. Při projednávání návrhu zákona v Poslanecké sněmovně (sněmovní tisk č. 482) se však brzy objevily potíže, a to nejen v řadách tehdejší opozice (ČSSD a KSČM). Výhrady vůči návrhu projevily i poslanci vládní ODS. Projednávání návrhu zákona bylo odročeno a v Poslanecké sněmovně byla zřízena Dočasná komise pro řešení majetkových otázek mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi, v níž byli zastoupeni vládní i opoziční poslanci. Činnost této komise byla ukončena dne 27. 4. 2009, v závěrečném usnesení pak komise doporučila návrh zákona zamítnout.

Návrh Topolánkovy vlády byl postaven na třech pilířích: naturální vydání majetku, finanční náhrada a příspěvek na podporu činnosti po přechodné období. V oblasti naturální restituce návrh zákona rozlišoval dvě kategorie oprávněných osob. Do první kategorie spadaly řeholní řády, kongregace a jiná kněžská nebo řeholní společenství Církve římskokatolické (např. kapituly) a Náboženská matice. Tyto subjekty měly nárok na vydání nemovitých i movitých věcí ve vlastnictví státu, které se staly předmětem majetkové křivdy. Do druhé kategorie oprávněných osob spadaly registrované církve a náboženské společnosti, ostatní právnické osoby zřízené nebo založené jako součást registrované církve a náboženské společnosti nespadající do první kategorie oprávněných osob a právnické osoby zřízené nebo založené za účelem podpory činnosti církve a náboženské společnosti k duchovním, pastoračním, charitativním, zdravotnickým, vzdělávacím nebo administrativním účelům. Tyto subjekty měly mít nárok na vydání pouze vymezeného okruhu nemovitých věcí, u kterých byla dána buď stávající funkční souvislost s nemovitou věcí, kterou taková oprávněná osoba již vlastnila, nebo které v rozhodném období sloužily ke specifickým účelům (duchovní, pastorační, charitativní, zdravotnický, vzdělávací, administrativní nebo jako obydlí duchovních). Návrh zákona upravoval výjimky bránící vydání věci a postup při vydávání, který byl rozlišen podle charakteru věci. U zemědělských nemovitostí definovaných podle zákona o půdě měly být do vydávání zapojeny pozemkové úřady, u ostatních nemovitých věcí a movitých věcí se mělo postupovat podobně jako v zákoně o mimosoudních rehabilitacích, tj. k vydání měla postačovat dohoda oprávněné a povinné osoby. Finanční náhrady byly stanoveny v celkové hodnotě 83 mld. Kč, což byl rozdíl mezi hodnotou odňatého historického církevního majetku a hodnotou majetku, který měl být navrácen v naturální restituci. Finanční náhrady se měly vyplácet sedmnácti registrovaným církvím a náboženským společnostem, kterým bylo přiznáno oprávnění k výkonu zvláštního práva na financování ze státního rozpočtu. Nejvyšší finanční náhrada (83 % z celkové částky) měla připadnout Církvi římskokatolické (její podíl na celkové hodnotě odňatého historického církevního majetku však dosahuje cca 98 %). Splácení finanční náhrady bylo rozděleno do 60 roční splátek, počítalo se s úročením ve výši 4,85 % ročně. Roční splátky byly stanoveny v pevné výši. Sedmnáct registrovaných církví a náboženských společností mělo dále nárok na příspěvek na podporu činnosti, a to po dobu přechodného období 20 let s tím, že výše příspěvku se měla každoročně snižovat o částku odpovídající 5 % částky vyplacené v prvním roce přechodného období.

Zákon o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi

Vláda premiéra Nečase vzniklá po volbách v roce 2010 ve svém Programovém prohlášení uvedla: „Cílem vlády je co nejdříve uzavřít otázku vyrovnání mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi tak, aby mohly být napraveny některé křivdy, a církve a náboženské společnosti mohly tak plnit své funkce nezávisle na státu.“ Programové prohlášení tu zřejmě již reagovalo na nález Ústavního soudu Pl. ÚS 10/09 ze dne 1. 7. 2010, ve kterém byla dlouhodobá nečinnost Parlamentu spočívající v nepřijetí zákona předpokládaného § 29 zák. o půdě, kterým by byl vypořádán historický majetek církví, shledána v rozporu s ústavním pořádkem.

V lednu 2011 se tehdejšímu ministru kultury Besserovi podařilo uzavřít Deklaraci shody o výkonu hospodářského zabezpečení církví a náboženských společností státem v letech 2011–2014 se všemi sedmnácti církvemi a náboženskými společnostmi, kterým bylo poskytováno hospodářské zabezpečení. Deklarace shody stabilizovala do té doby se každoročně zvyšující prostředky na platy duchovních pro časové období let 2011–2014 ve výši 1,348 mld. Kč. Z obou stran se jednalo o dohodu dobrovolnou bez právní závaznosti. Usnesením č. 204 ze dne 17. března 2011 rozhodla vláda České republiky o zřízení nové Komise pro narovnání vztahu mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi (dále jen Komise). Předsedou komise byl ministr kultury Besser, dalšími členy pak ministr financí Kalousek, ministr zemědělství Fuksa, místopředsedkyně Poslanecké sněmovny Klasnová, poslanci Benda a Babák a rovněž vedoucí kanceláře prezidenta republiky Weigl. Složení komise odpovídalo paritnímu zastoupení všech tehdejších vládních stran (ODS, TOP 09 – Starostové a Věci veřejné). Komise se na svém prvním zasedání rozhodla vycházet z neúspěšného návrhu z roku 2008 s tím, že budou provedeny jeho úpravy. Během dalších jednání Komise a společných jednání s církevní komisí byly nakonec dohodnuty následující parametry majetkového vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi:

„I. Majetkové vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi bude vycházet z návrhu zákona o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi, který byl schválen usnesením vlády č. 333 ze dne 2. dubna 2008.

II. Oproti návrhu zákona z roku 2008 se navrhují tyto změny:

1. Zvýšení celkového objemu naturálních restitucí z 51 mld. Kč na 75 mld. Kč.

2. Snížení finanční náhrady z 83 mld. Kč na 59 mld. Kč.

3. Stejné postavení všech oprávněných osob (všechny církve a náboženské společnosti a jimi zřizované právnické osoby).

4. Naturálně bude vydáván majetek ve vlastnictví státu, a to:

a) Pozemkový fond a Lesy ČR:

původní církevní majetek, který spravují, bez rozlišení účelu. Jedná se o hospodářské nemovitosti – zemědělská půda, lesní půda a související hospodářské stavby.

b) Ostatní státní organizace, státní podniky a organizační složky státu:

pouze účelově vymezený nemovitý majetek (kultovní a pastorační majetek) a majetek, který funkčně souvisí s nemovitostmi církví a náboženských společností.

5. Finanční náhrada za nevrácený původní církevní majetek bude vyplacena ve 30 ročních splátkách.

6. Nesplacená výše finanční náhrady bude každý rok valorizována podle míry inflace.

7. Přechodné období financování církví a náboženských společností bude trvat 17 let od nabytí účinnosti zákona o majetkovém vyrovnání. První 3 roky bude částka příspěvku konstantní, dalších 14 let se tento příspěvek bude každoročně snižovat o 5 % částky vyplacené církvím a náboženským společnostem v prvním roce přechodného období.“

Během jednání byl ze stran zástupců strany Věci veřejné vznesen návrh na rozšíření naturální restituce i na pozemky ve vojenských újezdech, což by zvýšilo hodnotu naturálního plnění na cca 77 mld. Kč a hodnota finanční náhrady by se snížila na cca 57 mld. Kč (viz zápis ze společného zasedání Vládní komise pro narovnání vztahu mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi a Církevní komise ze dne 30. května 2011 uveřejněný na http://www.mkcr.cz/cz/cirkve-a-nabozenske-spolecnosti/majetkove-narovnani/historie/zapisy-z-jednani/prohlaseni-spolecne-komise-30--5--11-173682/). Toto řešení však nakonec nebylo do parametrů zařazeno.

Parametry majetkového vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi byly podpořeny zástupci koaličních stran v komisi a zaslány do meziresortního připomínkového řízení. Usnesením vlády ČR č. 719 ze dne 27. září 2011 pak byly tyto parametry schváleny. Usnesením vlády bylo dále ministru kultury uloženo zpracovat a vládě do 31. října 2011 předložit návrh zákona o majetkovém vyrovnání státu s církvemi a náboženskými společnostmi. Takto krátký termín pro předložení zákona byl dán základní premisou, že bude maximálně využit návrh Topolánkovy vlády. Z téhož důvodu byl rovněž oproti roku 2008 určen předkladatelem pouze ministr kultury, nikoli též ministr zemědělství a ministr financí.

Paragrafované znění návrhu zákona bylo zasláno do připomínkového řízení dne 30. 9. 2013. V rámci vypořádávání připomínek byly v návrhu zákona provedeny některé úpravy, mezi ty nejvýznamnější patřilo rozšíření okruhu věcí, které nelze vydat o pozemky a stavby potřebné pro uskutečnění veřejně prospěšné stavby dopravní nebo technické infrastruktury [nynější § 8 odst. 1 písm. f)] a o nemovité věci tvořící území národního parku nebo národní přírodní rezervace a stavbu, která se na tomto území nachází [nynější § 8 odst. 1 písm. g)]. K tomu je nutno poznamenat, že tato redukce naturální restituce se již nijak nepromítla do výše paušálních finančních náhrad.

Návrh zákona projednaly pracovní komise Legislativní rady vlády pro správní právo, soukromé právo a finanční právo. Legislativní rada vlády projednala návrh zákona na svých schůzích nejprve dne 1. prosince 2011, kdy k němu uplatnila řadu obecných připomínek týkajících se především vydávání věcí z vlastnictví státu do vlastnictví oprávněných osob. Na základě toho projednávání přerušila a Ministerstvo kultury k původní verzi návrhu zákona předložilo Legislativní radě vlády ještě dvě varianty návrhu zákona. První z těchto nových variant vycházela ze zákona č. 212/2000 Sb., o zmírnění některých majetkových křivd způsobených holocaustem. Předpokládala, že zákon obecně vymezí majetek ve vlastnictví státu, který se má vydávat církvím, náboženským společnostem a dalším oprávněným osobám. Na základě soupisu předaného vládě jednotlivými církvemi nebo náboženskými společnostmi by vydala vláda nařízení, ve kterém by určila jednotlivé věci, jež mají být předmětem bezúplatného převodu na oprávněnou osobu. Teprve na základě takového nařízení vlády by byl majetek v něm vymezený převáděn do vlastnictví církví a dalších oprávněných osob, a to smlouvou uzavřenou mezi povinnými osobami a oprávněnými osobami. Případné spory vyplývající z naplňování zákona by stejně jako v případě zákona č. 212/2000 Sb. rozhodovaly soudy.

Druhá z nových variant opět předpokládala, že zákon obecně vymezí majetek ve vlastnictví státu, který se má vydávat církvím, náboženským společnostem a dalším oprávněným osobám. K vydání majetku by docházelo na základě dohody mezi oprávněnou osobou a povinnou osobou, avšak platnost této dohody by byla podmíněna schválením vládou (ve formě usnesení vlády). Případné spory vyplývající z naplňování zákona by rozhodovaly soudy, odpadlo by rozhodování pozemkových úřadů.

Po kritických výhradách vůči oběma novým variantám, které zazněly na začátku jednání Legislativní rady vlády dne 15. prosince 2011, se ministr kultury rozhodl obě nové varianty vzít zpět s tím, že trvá na projednání varianty I, tzn. původního návrhu zákona. Na základě toho Legislativní rada vlády dále projednávala původní verzi návrhu zákona.

Vláda schválila návrh zákona až na třetí pokus, a to svým usnesením vlády č. 21 ze dne 11. ledna 2012. První čtení návrhu zákona o majetkovém vyrovnání státu s církvemi a náboženskými společnostmi proběhlo na 33. schůzi Poslanecké sněmovny ve dnech 3. února 2012 a 7. února 2012. Usnesením Poslanecké sněmovny z 33. schůze ze dne 7. února 2012 Poslanecká sněmovna přikázala tento návrh k projednání ústavněprávnímu výboru. Proti návrhu na zamítnutí návrhu zákona hlasovali všichni přítomní poslanci ODS, TOP 09 – Starostové a Věcí veřejných. Pro zamítnutí návrhu pak přítomní poslanci ČSSD a KSČM. Ústavněprávní výbor návrh zákona projednal 30. května 2012 a doporučil ho schválit s tím, že k němu přijal pozměňovací návrhy. Pozměňovací návrh ústavněprávního výboru, který byl posléze přijat Poslaneckou sněmovnou a byl začleněn do zákona, se dotknul především postupu vydávání věcí. V původním textu zákona schváleném vládou byla obsažena vyvratitelná domněnka pro prokazování skutečnosti vedoucí k majetkové křivdě. Postačovalo, že oprávněná osoba uvedla důvody, z nichž vyplývalo, že je taková skutečnost splněna, bylo by pak na povinné osobě prokázat opak. Tato domněnka byla na základě návrhu ústavněprávního výboru zrušena. Pozměňovacím návrhem byl do zákona rovněž vložen § 18 odst. 11, který zajišťuje sběr dat o vydaném majetku pro statistické účely (jednalo se o dodatečný požadavek Českého statistického úřadu).

Druhé čtení návrhu zákona o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi proběhlo 6. června 2013. Většinou opozičními poslanci byly předloženy další pozměňovací návrhy, které představovaly významné zásahy do celého zákona. Poslanci ČSSD mimo jiné navrhovali zrušení finanční náhrady, vypuštění revize první pozemkové reformy z výčtu skutečností vedoucích k majetkovým křivdám nebo naturální vydání pouze těch věcí, které oprávněné osoby nejen vlastnily, ale i užívaly. Poslanci Věcí veřejných mimo jiné navrhovali zakotvit pokutu pro církevní subjekty, pokud budou neoprávněně nárokovat vydání majetku. Pokuta měla být stanovena ve výši tržní ceny majetku, který byl neoprávněné nárokován. Tyto pozměňovací návrhy nebyly ve třetím čtení přijaty. Úspěšný však byl návrh na prodloužení lhůty pro uzavření dohody o vydání věci ze tří na šest měsíců.

Návrh zákona byl Poslaneckou sněmovnou schválen ve třetím čtení dne 14. července 2012 hlasy poslanců ODS, TOP 09 – Starostové a frakce LIDEM, která se vydělila ze strany Věci veřejné. Následně byl návrh zákona zamítnut Senátem. Poslanecká sněmovna však o návrhu zákona znovu hlasovala dne 8. listopadu 2012 a své předchozí rozhodnutí potvrdila (pro hlasovalo 102 poslanců a poslankyň). Prezident republiky Václav Klaus poté dne 22. listopadu 2012 odmítl zákon podepsat, zároveň ho však nevrátil zpět Poslanecké sněmovně. Zákon vyšel ve Sbírce zákonů dne 5. prosince 2012.

Po vyhlášení zákona o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi ve sbírce zákonů předložilo Ministerstvo kultury dne 13. prosince 2012 do řádného připomínkového řízení materiál obsahující návrh vzorové smlouvy o vypořádání mezi Českou republikou a církvemi a náboženskými společnostmi. Návrh vzorové smlouvy vycházel ze zákona o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi, který stanoví náležitosti takové smlouvy. Materiál, včetně vzorové smlouvy, byl schválen usnesením vlády ČR ze dne 16. ledna 2013 č. 42.

Na základě schválené vzorové smlouvy Ministerstvo kultury zpracovalo návrhy jednotlivých smluv o vypořádání a dne 18. ledna 2013 je zaslalo k vyjádření všem sedmnácti dotčeným církvím a náboženským společnostem. Z celkového počtu sedmnácti oslovených církví a náboženských společností vyjádřilo souhlas se zaslaným návrhem smlouvy šestnáct církví a náboženských společností. Bratrská jednota baptistů uzavření smlouvy odmítla. Po obdržení stanovisek církví a náboženských společností Ministerstvo kultury připravilo materiál pro jednání vlády, který obsahoval šestnáct jednotlivých smluv o vypořádání. Jelikož se texty těchto smluv prakticky nelišily od vládou schválené vzorové smlouvy o vypořádání, byla tomuto materiálu udělena výjimka z připomínkového řízení. Vláda následně dne 20. února 2013 tyto smlouvy schválila a dne 22. února 2013 byly uzavřeny smlouvy o vypořádání mezi Českou republikou a šestnácti církvemi a náboženskými společnostmi. Za Českou republiku smlouvy podepsal předseda vlády Petr Nečas, za církve a náboženské společnosti smlouvy podepsaly jejich statutární orgány.

Během projednávání návrhu zákona v Poslanecké sněmovně po jeho zamítnutí Senátem podpořil nezařazený poslanec Martin Doktor návrh zákona s tím, že byla uzavřena dohoda s předsedou vlády o urychleném přijetí novely zákona o daních z příjmů, kterou dojde ke zrušení ustanovení, kterým se příjem z prvního prodeje věcí vydaných podle zákona nepovažoval za předmět daně z příjmů. K naplnění této dohody došlo záhy, a to přijetím zákona č. 80/2013 Sb., který nabyl účinnosti dne 3. dubna 2013.

Vůči zákonu o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi byly podány celkem tři návrhy na jeho zrušení k Ústavnímu soudu, a to nejprve skupinou senátorů a posléze dvěma skupinami poslanců. Ústavní soud projednal návrh skupiny senátorů, přičemž obě skupiny poslanců přibral k tomuto řízení jako vedlejší účastníky. Nález Ústavního soudu Pl. ÚS 10/13 ze dne 29. května 2013 byl vyhlášen 3. června 2013. Ústavní soud zasáhl do znění zákona pouze minimálně, a to tak, že v § 5 písm. i), které původně obsahovalo spojení „spravedlivé náhrady“, bylo zrušeno slovo „spravedlivé“. Tato změna nabyla účinnosti dne 27. června 2013, kdy byl vyhlášen nález Ústavního soudu Sbírce zákonů pod č. 177/2013 Sb. V ostatních částech byl návrh odmítnut, resp. zamítnut.

Literatura:

KALNÝ, M., BATRLA, L., VLK, M. Církevní majetek a restituce. Praha: Občanský institut, 1995.

TRETERA, J. R. Stát a církve v České republice. Kostelní Vydří: Karmelitánské nakladatelství, 2002.

VALEŠ, V. Restituce církevního majetku v České republice po roce 1989. Brno: Moravsko-slezská křesťanská akademie, 2009.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Seznam použitých zkratek

Seznam předpisů citovaných v komentáři

Vývoj právní úpravy a průběh příprav zákona o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi

ČÁST PRVNÍ: MAJETKOVÉ VYROVNÁNÍ S CÍRKVEMI A NÁBOŽENSKÝMI SPOLEČNOSTMI

Hlava I: Základní ustanovení

Hlava II: Vydání některých věcí oprávněným osobám

Hlava III: Finanční vypořádání mezi státem a církvemi a náboženskými společnostmi

Hlava IV: Závěrečná a přechodná a zrušovací ustanovení

ČÁST DRUHÁ: ZMĚNA ZÁKONA O PODMÍNKÁCH PŘEVODU MAJETKU STÁTU NA JINÉ OSOBY

ČÁST TŘETÍ: ZMĚNA ZÁKONA O ÚPRAVĚ VLASTNICKÝCH VZTAHŮ K PŮDĚ A JINÉMU ZEMĚDĚLSKÉMU MAJETKU

ČÁST ČTVRTÁ: ZMĚNA ZÁKONA O DANÍCH Z PŘÍJMŮ

ČÁST PÁTÁ: ZMĚNA ZÁKONA O CÍRKVÍCH A NÁBOŽENSKÝCH SPOLEČNOSTECH

ČÁST ŠESTÁ: ZMĚNA ZÁKONA, KTERÝM SE MĚNÍ NĚKTERÉ ZÁKONY V SOUVISLOSTI S PŘIJETÍM ŠKOLSKÉHO ZÁKONA

ČÁST SEDMÁ: ZMĚNA ZÁKONA O SPRÁVNÍCH POPLATCÍCH

ČÁST OSMÁ: ÚČINNOST