Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Pavel Večeřa, Ph.D.

ÚVOD DO DĚJIN TIŠTĚNÝCH MÉDIÍ

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@Grada Publishing, a.s., 2015

www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

jako svou 5865. publikaci

Recenze:

PhDr. Petr Orság, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Vojtěch Kočí

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Kočí

Formát ePub Štěpán Böhm

Počet stran 272 a 8 stran barevné přílohy

Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-9765-6 (ePub)

ISBN 978-80-247-9764-9 (pdf)

ISBN 978-80-247-4178-9 (print)

Předmluva

Představit vývoj tištěných médií v horizontu více než jednoho půltisíciletí není snadný úkol, třebaže o víc než o pouhý vhled do mnohotvárné problematiky novin, časopisů a drobných tisků nemůže jít. Publikace není historií tištěných médií, ale pouhým úvodem k vyprávění o jejich pozoruhodném příběhu. Jejím cílem je popsat klíčové zlomy na cestě od zpravodajských a publicistických letáků 16. století, přes noviny a časopisy raného novověku až k jejich dědicům v moderní éře, které se na prahu třetího tisíciletí staly ohroženým druhem.

Předložený text se pokouší zařadit objekt svého zájmu, tištěná média, do politických, socioekonomických a kulturních, stejně jako technologických a organizačních souvislostí doby. Pozornost je věnována rovněž dosaženému stupni komunikace, jež vždy limitovala možnosti, dosah i formu tištěných médií. Problematika působení, účinků a dobové reflexe tištěných médií je ovšem jen naznačena, neboť by si kvůli svému významu a rozsahu zasloužila samostatné knižní zpracování.

U neperiodických letáků a periodických novin a časopisů jsou popsány formy jejich regulace a kontroly ze strany světských i duchovních institucí, zdroje jejich informací, ekonomické podmínky, v nichž existovaly, či technologické předpoklady jejich produkce. Opomenuty nebudou ani profese, které s nimi byly spjaté. Zhodnocení vývoje tištěných médií se koncentruje na jejich rozšíření, životnost, periodicitu, proměny jejich obsahů, forem a struktur a také na jejich náklady a publikum.

Rozmanitost tištěných médií odrážejících pestrost reálného světa, jeho politických a sociálních konfliktů, ekonomických zájmů a kulturních preferencí, si vyžádala redukci geografického prostoru, jenž bude sledován. Vyprávění se musí omezit pouze na klíčové reprezentanty euroamerické civilizace: Velkou Británii a Spojené státy, které byly průkopníky svobody tisku, politické žurnalistiky, levných masových a bulvárních titulů; Francii, kde se rozvíjela hlavně kulturní publicistika provázená bohatou nabídkou časopisů; a Německo, jež sehrálo důležitou roli v počátcích tištěných médií a poté fungovalo jako „zprostředkovatel“ moderních trendů pro řadu evropských oblastí včetně českých zemí.

Ještě pro 19. století, kdy byly noviny a časopisy v zásadě pouze euroamerickým produktem – s výjimkou úspěšně westernizovaného Japonska –, je tato redukce vcelku přijatelná. Ve 20. století – nemluvě již o přelomu 20.–21. století se svým globalizačním dynamismem – je ovšem už třeba ji překračovat, aby bylo možno ukázat příklady specifického vývoje na Východě kontrolovaném Sovětským svazem a v zemích „třetího světa“, kde se tištěná média bouřlivě rozvíjela zvláště po druhé světové válce. Vzdor tomu zůstane i v tomto období anglosaský, francouzský a německý kulturní prostor dominantním terénem vyprávění.

Názvy titulů, o nichž publikace pojednává, musely být někdy zkráceny, což platí zvláště pro 17. a 18. století, které si libovalo v květnatosti. Jména novin a časopisů se také mohla v průběhu času mírně měnit, v tomto textu se pracuje s jejich ustálenými verzemi. V řadě jazyků jsou součástí názvu tištěných médií také členy, obvykle určité. Autor je důsledně používá všude tam, kde jsou součástí hlavičky příslušného titulu.

Tento text svým čtenářům nabízí stručný nástin fenoménu, jehož reflexe je v našich zemích vlastně teprve v začátcích, a to navzdory vynikajícím publikacím Barbary Köpplové. Pokud tato kniha o sebemenší krůček přiblíží svět tištěných médií, splní se tím smysl vkládaný do následujících stránek. Autor usiloval o kombinaci maximální plasticity s co největší úsporností. Nakolik se mu to podařilo, to už musí posoudit sám čtenář.

1.Tištěná média a dějiny

1.1Tištěná média v historické perspektivě

Roli tištěných médií v dějinách lidstva, především toho euroamerického ve druhé polovině druhého tisíciletí našeho letopočtu, nelze oddělit od formativních dějů v ekonomickém, sociálním, politickém a kulturním kontextu.

Tištěná média vznikla na pomezí středověku a raného novověku, v tradiční společnosti charakteristické převahou zemědělské výroby, ostře diferencovaným sociálním systémem (stavy) a dominancí univerzalistických náboženství (křesťanské konfese). Jejich význam však vzrostl až v moderní společnosti formující se od přelomu 18. a 19. století. Tento proces, obecně nazývaný modernizací, byl vyvolán první průmyslovou revolucí, moderním pojetím zisku a komodifikací peněz, práce a přírodních zdrojů (Polanyi 2006: 47). Doprovázen byl industrializací, urbanizací a alfabetizací, přeměnou stavovských komunit v třídně strukturované společnosti, demokratizací a zrodem moderního nacionalismu, moderních národů a národních států.

Teprve v moderní společnosti se mohla tištěná média plně rozvinout a plnit všechny funkce masových médií.

Charakter tištěných médií je rovněž podmíněn technologickým vývojem, a proto lze na tento fenomén pohlížet optikou komunikačně technologické perspektivy. Gutenbergův knihtisk, a kromě něj dřevoryt a mědiryt, otevřely v 15. století cestu masové reprodukovatelnosti textových a obrazových sdělení, a tím vzniku tištěných médií v užším slova smyslu. Řada dalších vynálezů 19. a 20. století (rychlolis, rotačka, linotyp, autotypie, ofsetový tisk, DTP aj.) reprodukovatelnost dále usnadnily, zrychlily a zkvalitnily.

1.2Tištěná média – vymezení pojmu

Tištěná média jsou součástí masových médií, kam náleží rovněž film, rozhlas, televize či veřejně přístupná internetová produkce. Masová média představují formu veřejné komunikace, která je adresována veřejnosti. Její produkty jsou určeny relativně velkému počtu konzumentů, teoreticky neomezenému množství uživatelů. Zatímco konzumenti novin a časopisů, stejně jako filmové, rozhlasové a televizní produkce, jsou rozptýleni, jejich tvůrci jsou součástí ekonomických a výrobních, organizačních, technických a distribučních jednotek, které umožňují vytváření a šíření mediálních produktů v daném prostoru.

Funkce médií jsou rozličné – jsou zdrojem informací a orientují adresáta v jeho prostředí, interpretují předložené informace, zasazují je do širšího kontextu a napomáhají utvářet veřejné mínění, a v neposlední řadě jsou nositeli zábavy. Podílejí se rovněž na procesu socializace, neboť předávají „sumu poznání“ dalším generacím a plní také veřejnou kontrolu moci tím, že spoluvytvářejí politické názory a společenské postoje svých adresátů.

Pojem tištěných médií označuje noviny a časopisy, které vycházejí periodicky, ale i neperiodický tisk, k němuž patří knižní publikace či příležitostné tiskoviny.

Tištěná média je nutné chápat v kontextu vývoje lidské komunikace. Patří do éry tisku, jejíž počátek souvisí s Gutenbergovým vynálezem knihtisku. Od přelomu 19. a 20. století se lidstvo dostávalo do fáze masové komunikace, která byla vyznačena nástupem levných masových listů, ale hlavně filmem, od dvacátých let rozhlasem a od poloviny století televizí.

Noviny se formovaly od počátku 17. století, časopisy od poslední třetiny téhož století. Spojuje je periodicita umožňující přinášet veřejně přístupné, pravidelné a (relativně) aktuální informace univerzálního (noviny) nebo specializovaného (časopisy) charakteru. Právě na ně bude upřena hlavní pozornost, neboť reprezentují tištěná média v užším slova smyslu, která plní – jakkoliv v určitých fázích vývoje omezeně nebo kuse – výše zmíněné funkce médií, v prvé řadě přinášet aktuální informace.

Orbit knižních publikací naproti tomu nelze, už s ohledem na jeho význam, rozsah a funkce, vřadit do tohoto vyprávění jinak než jen okrajově v souvislosti s nástupem knihtisku ve druhé polovině 15. a v 16. století.

Spojnicí mezi novinovou a časopiseckou produkcí raného novověku a tiskařskými dílnami, v nichž vznikaly knižní publikace raného novověku, však představují příležitostné tisky, především zpravodajské a publicistické letáky představující vývojové předchůdce novin a časopisů. Také jim proto bude v této publikaci věnována pozornost, na rozdíl od jiných drobných tisků, které již tak blízký vztah k novinám a časopisům neměly (např. almanachy, kalendáře či plakáty).

Tištěná média přinášela vedle textových sdělení také sdělení obrazová, a proto bude dotčena rovněž problematika související s dřevorytem, mědirytem, litografií a fotografií.

1.3Periodizace

Úkol přiblížit vývoj tištěných médií vyžaduje časové vymezení prezentovaného jevu a jeho periodizaci, která dovolí učinit výklad přehlednější.

Neperiodické letáky zpravodajské a publicistické (někdy označované jako pamflety) a poté noviny a časopisy zaujímají období více než půltisíciletí. Jeho počátek lze hledat v již zmíněném epochálním vynálezu knihtisku v padesátých letech 15. století. Jeho vyústění je v současné době, na přelomu 20.–21. století, která je z komunikačního a mediálního hlediska neméně převratná. Pro pochopení fenoménu tištěných médií je však rovněž třeba provést stručnou bilanci komunikačních dovedností a „mediálních forem“ starověkého a středověkého člověka. Periodizace vymezeného období se řídí logikou politického a socioekonomického vývoje, konfrontuje ji však s komunikačně technologickou perspektivou, tak důležitou pro svět tištěných médií. Zvolená periodizace je výsledkem obou hledisek, přičemž jí odpovídá rozčlenění publikace do pěti základních kapitol:

1.Prehistorie tištěných médií (do poloviny 15. století): nabízí stručný vývoj komunikace a raných „mediálních forem“ starověku a středověku.

2.Období raného novověku (od poloviny 15. století do konce 18. století): je identifikováno s existencí tradiční společnosti a zároveň přítomností neperiodických (letáky, pamflety) i periodických tištěných médií (noviny – výjimečně deníky, časopisy).

3.Období raně moderního vývoje (od konce 18. století do první světové války), někdy označované jako „dlouhé 19. století“: započalo první průmyslovou revolucí (ekonomickou) ve Velké Británii a Velkou francouzskou revolucí (politickou) a je identifikováno s výše zmíněnými modernizačními procesy. Skončilo první světovou válkou, která rozmetala optimismus rané modernity. V tomto období byla tištěná média „mediálním hegemonem“, který nenacházel podstatnou konkurenci. V kontextu novin se staly dominantní deníky. Časopisy se vyprofilovaly v celou řadu časopiseckých typů, jež odrážely pestrost reflektované reality. Na konci tohoto období již vyvstal film a byly položeny základy budoucího rozhlasu.

4.Období 20. století (od první světové války do přelomu osmdesátých až devadesátých let), někdy označované jako „krátké 20. století“: jednoticím prvkem této dějinné etapy je střet liberální demokracie s totalitaristickými ideologiemi představujícími reakci na krizi moderního věku. Tištěná média hrála dosud významnou roli, ale film, rozhlas a od poloviny 20. století televize je vystavovaly vážné konkurenci, jež je však neohrožovala existenčně.

5.Období přelomu 20.–21. století: období vyznačující se globalizací a globální komunikační revolucí, která svými důsledky ohrožuje samotnou existenci novin jako prvořadého druhu periodických tištěných médií.

2.Prehistorie tištěných médií

2.1Typy komunikace

Pro lidské bytosti je příznačná schopnost symbolické komunikace, jež je předpokladem kultury. Schopností předávat si informace pomocí symbolů se člověk liší od jiných živočichů. Díky tomuto typu komunikace je možné dále rozvíjet mentální schopnosti člověka, budovat rozdílné typy sociálních organizací a také překonávat bariéru způsobenou existencí času a prostoru, která od sebe odděluje jednotlivé generace i příslušníky různých zemí a kultur (Keller 2012: 49–50).

Povaha realizované symbolické komunikace odpovídá charakteru společnosti, v níž se odehrává. Podle komunikační typologie G. Bragy lze nalézt kapilární komunikaci v archaické společnosti – má výlučně orální charakter a funguje v rovině interpersonální výměny informací –, systém organizované kultury v tradiční společnosti obvykle již využívající znalost písma, kterou disponuje nepočetná elita, a masovou komunikaci v moderní společnosti (Keller 2012: 50).

2.2Vynález písma

První velkou komunikační revolucí byl vynález písma umožňující přechod od komunikace orální ke komunikaci literární, která usnadnila translaci informací napříč časovou a prostorovou bariérou a ulehčila tezauraci vědění. Zrod písma představoval předěl mezi věkem prehistorie, v němž se lidstvo nacházelo drtivou většinu své existence, a dobou, kdy už bylo možné s pomocí písemných pramenů minulost rekonstruovat.

Písmo dovolilo jistou emancipaci od strnule chápané tradice, společnost začala hledat nové formy ekonomické, politické a náboženské organizace. Důležitou úlohu nyní hrál stát, jemuž písmo napomohlo v kontrole společnosti.

Využívání písemných systémů představovalo jeden ze znaků přechodu od archaických primitivních společností k tradičním společnostem, pro něž už byla charakteristická organizovaná literární kultura s komunikátory náležejícími ke společenské elitě, různými písaři, mudrci, učenci, později vědci. Dlouho se písmo využívalo buď pro praktické účely obchodování či zdanění (obchodní smlouvy, daňové soupisy, inventáře majetku), nebo pro formalizované až ritualizované cíle právního a náboženského charakteru (zákony, kodexy, sakrální texty).

První písemné systémy se objevily na konci 4. tisíciletí př. n. l. v Mezopotámii, o něco později v Egyptě. Zprvu bylo písmo obrázkové, nebo slabičné. Výrazný posun vpřed znamenal nástup hláskového (fonetického) písma, které nalézalo pro každou hlásku (souhlásku) specifický písemný znak. Počátky hláskového písma lze hledat v polovině 2. tisíciletí př. n. l. v severosyrském městě Ugaritu, odkud se tento výdobytek rozšířil prostřednictvím Féničanů ve Středomoří.

2.3Komunikace ve starověku

Vznik velkých staroorientálních říší si vyžadoval budování komunikačních systémů zprostředkujících informace na velké vzdálenosti. Využívalo se jízdního a lodního spojení, poštovních holubů, běžců, ale také jednoduché optické a akustické signalizace.

Perská říše měla štafetový systém jízdní pošty. V Římské říši s impozantní silniční sítí oběh informací cenných pro stát zajišťovala státní římská pošta, cursus publicus. Využívala přepravních stanic, které se nazývaly posita statio (pochází od nich označení pošta, poštovní stanice).

V antice se objevily i úvahy o sofistikovanějších formách přenosu informací, než byl poštovní systém. Například v díle řeckého historika Polybia se lze setkat s ideou optického telegrafu, v němž měl střídající se počet pochodňových znamení odpovídat určitému písmeni řecké abecedy (Wilke 2000: 10). Nic podobného ale realizováno nebylo, protože vybudovat takový systém by si vyžadovalo velké náklady. Stávající možnosti byly shledány jako postačující.

Pro charakter komunikace byla vždy důležitá role měst. Už ve staroorientálních despociích se politickými, správními, ekonomickými a kulturními centry stala města. Jejich význam ještě více vzrostl během antiky. Antická civilizace byla tvořena sítí měst, z nichž některá dosáhla rozměrů megalopolí (Řím, Antiochie, Alexandrie, Kartágo, Konstantinopol).

Ve městech bylo třeba obyvatelstvu informace zprostředkovat hromadně, například na agorách a fórech, kde se odehrával politický život, na tržištích či v divadlech. Právě v antice se zrodila rétorika, která byla využívána především při politických debatách, soudních přích nebo náboženských slavnostech. Antické publikum bylo ovlivňováno také divadelními představeními, velkolepými podívanými v cirku či oslavnými politickými akcemi (např. triumfální průvody vítězných vojevůdců). Paměť současníků i budoucích generací byla propagandisticky zpracovávána obrazovými výjevy vtělenými do triumfálních oblouků či výpravných sloupů.

Specifickým typem rozšiřování informací ve starém Římě byla acta diurna. Šlo o jakési státní noviny, jež disponovaly určitou aktuálností, obsahovou univerzálností, veřejnou přístupností, a dokonce i periodicitou. Jejich zdrojem byly protokoly ze senátního jednání a oficiální kronika důležitých dat a událostí, annales maximi, vedená úřadem pontifika maxima, nejvyššího náboženského činitele v Římě. Tyto „noviny“ byly patrně psány na dřevěné tabule umístěné na Kapitolu. Soukromou iniciativou byly opisy těchto „státních novin“ zasílány do provinčních měst, kde byli jejich adresáty především příslušníci místní elity. Acta diurna se objevovala mezi rokem 59 př. n. l., kdy je z politických důvodů zavedl Gaius Iulius Caesar, a rokem 222, kdy jsou v pramenech zmiňována naposledy. Acta diurna ovšem kvůli chybějící masové reprodukovatelnosti postrádala rozhodující znak novověkých tištěných médií.

Specifickým příkladem městské komunikace byly dipinti, předchůdci plakátů. Na vápnem potřené stěny byly černou nebo červenou barvou malovány volební výzvy, ohlášení gladiátorských zápasů a divadelních představení, soukromé vyhlášky, nabídky pronájmů či ohlášení ztrát. Nápisy byly realizovány na objednávku kandidátů, soukromníků a spolků (Prokop 2005: 29–30).

Přes všechny vymoženosti antika masovou komunikaci neznala. Postrádala totiž technologie umožňující masovou reprodukci písemných či obrazových sdělení, která by dovolila časoprostorovou distanci adresátů oněch sdělení od místa a času jejich produkce.

2.4Komunikace ve středověku

Doba stěhování národů i raný středověk byly na Západě poznamenány civilizační regresí, která postihla také oblast informační výměny. Zároveň se tu ale vytvářely obrysy vitální západní civilizace.

Pozemní komunikace byly málo udržované a nebezpečné, a tak se doprava a s ní i komunikační výměna odehrávaly hlavně na moři. Ve vnitrozemí nabyly velkého významu řeky, které tvořily komunikační páteř dobových politických útvarů. Orální komunikace neměla téměř konkurenci, využívala ji také světská elita. Politicky a etnicky byl křesťansko-latinský Západ roztříštěný, jeho duchovní elitu koncentrovanou v římskokatolické církvi ovšem spojovala tatáž vysoká kultura zprostředkovávaná latinským jazykem.

Právě církev byla hlavním pojítkem vytvářejícího se Západu. Měla centrálně řízenou strukturu, která ke svému fungování potřebovala udržovat informační spojení mezi jednotlivými články. Toto spojení se odehrávalo na literární úrovni, s pomocí dopisů.

Relativní uklidnění situace po roce 1000 vedlo k ekonomickému rozvoji, vzestupu zemědělství, demografickému růstu a středověké kolonizaci. V 11. a 12. století byla již na Západě hojně zakládána města, hlavně ve Francii a v Německu. Města získala politickou, ekonomickou a soudní samosprávu a jejich obyvatelé, politicky sebevědomí a ekonomicky zdatní měšťané, přispěli zásadním způsobem k rozmachu vrcholného středověku. Města byla centry obchodu, řemeslné výroby i vyspělé kultury. Utvářely se v nich zárodky kritické veřejnosti, které negativně hodnotily materializaci církve a nemorální chování některých jejích reprezentantů.

Ve vrcholném středověku připadala komunikační hegemonie ještě oralitě a vizualitě. Drtivá většina obyvatelstva na venkově zůstávala negramotná. Kultivována byla hlavně prostřednictvím kázání anebo obrazových sdělení v chrámech.

Rozvíjela se ovšem také literární komunikace, na níž participovaly zejména kláštery a univerzity. Středověké úřadování, rozšíření gramotnosti a vznik městské veřejnosti vytvářely předpoklady pro budoucí rychlé praktické upotřebení knihtisku. Již během vrcholného středověku se písemné formy komunikace velmi rozšířily. Relativně široké literární publikum vznikalo už ve 12.–13. století.

Pro budoucí tištěná média byl důležitým zdrojem informací dopis. Během vrcholného středověku došlo k rozšíření korespondence mezi aristokraty, ale také měšťany, kteří byli spjati s obchodem a s finančními styky realizovanými napříč Evropou. Postupně se vytvářel pravidelný korespondenční systém vtahující do svého orbitu vzdělané, ekonomicky aktivní a politicky privilegované elity středověké společnosti.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

1 Tištěná média a dějiny

1.1 Tištěná média v historické perspektivě

1.2 Tištěná média – vymezení pojmu

1.3 Periodizace

2 Prehistorie tištěných médií

2.1 Typy komunikace

2.2 Vynález písma

2.3 Komunikace ve starověku

2.4 Komunikace ve středověku

3 Tištěná média v raném novověku

3.2 Předpoklady vzniku a rozšíření - tištěných médií

3.3 Tištěná média

3.3.1 Regulace a kontrola

3.3.2 Příležitostná tištěná média

3.3.3 Noviny

3.3.4. Časopisy

4 Tištěná média v éře modernity

4.2 Revoluce v komunikaci

4.2.2 Zrod telekomunikace

4.3 Tištěná média

4.3.2 Technologické předpoklady

4.3.3 Ekonomické podmínky

4.3.5 Regulace a kontrola

4.3.6 Tvůrci mediálních obsahů

4.3.7 Noviny

4.3.8 Časopisy

5 Tištěná média ve 20. století

5.2 Prostředky komunikace

5.2.1 Přenos informací

5.2.2 Vysílací média

5.3 Tištěná média

5.3.2 Technologické předpoklady

5.3.3 Ekonomické podmínky

5.3.5 Regulace a kontrola

5.3.6 Tvůrci mediálních obsahů

5.3.7 Noviny

5.3.8 Časopisy

6 Tištěná média na přelomu 20. a 21. století

Použitá literatura