Poznámka k českému vydání: Ačkoliv podle pravidel transkripce arabštiny do češtiny by jméno autora knihy mělo být psáno Muhammad walad Sláhí, kvůli podmínkám majitele autorských práv k dílu musí být jméno užito v anglické transkripci, tedy Mohamedou Ould Slahi. Ostatní jména v knize jsou přepisována správně česky.

The Guantánamo Diary

Diary and annotated diary copyright © Mohamedou Ould Slahi, 2015

Introduction and notes copyright © Larry Siems, 2015

Translation © Radek Beneš, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-871-9

ISBN mobi 978-80-7462-892-4

Mohamedou by chtěl toto dílo věnovat památce své nedávno zesnulé matky Marjam Mint el Wadiové a rovněž by chtěl zdůraznit, že nebýt Nancy Hollanderové a jejích spolupracovnic Theresy Duncanové a Lindy Morenové, nemohl by toto věnování vůbec učinit.

PŘEDMLUVA

Detenční tábor Guantánamo Bay umístěný na americké základně na jihovýchodě Kuby se stal symbolem kontroverzních přístupů ve válce proti terorismu. Tuto válku vyhlásily po událostech z 11. září 2001 Spojené státy americké, k nimž se přidala řada spojenců. Mnohé země vydaly na americkou žádost osoby podezřelé z terorismu a ty se pak ocitly na místě, které do roku 2002 nebylo širší veřejnosti známo.

Boj proti terorismu a lidská práva podezřelých jsou skutečnosti, které z podstaty věci jdou často proti sobě a přinášejí mnohé nejasnosti a sporné otázky. Nejinak je tomu i v případě osob zadržovaných na Guantánamu. Vůči jejich pojetí coby nezákonných nepřátelských kombatantů nespadajících pod běžnou jurisdikci i vůči metodám užívaných při jejich výsleších a zpravodajském vytěžování se objevovala a objevuje silná kritika. Je však třeba mít na paměti i to, že o negativních aspektech dění v Guantánamo Bay je k dispozici množství materiálů a podkladů, zatímco o zjištěních, která pomohla oslabit globální terorismus, se dá – a to z pochopitelných důvodů utajení – dozvědět méně. A je též možné podotknout, že slib zrušení vězeňského zařízení na Guantánamu, který pronesl před svým zvolením i po něm nynější americký prezident Barrack Obama, se nepodařilo do poloviny roku 2015 dodržet.

Deník z Guantanáma je zajímavým svědectvím, které o uvedeném prostoru z perspektivy zadržované osoby napsal mauritánský občan Mohamedou Ould Slahi. Jeho vydání se podařilo mimo jiné díky úsilí Slahiho právníků, již mu pomáhají i s procesem, který vede proti Spojeným státům americkým.

Slahi je přitom podezřelý z toho, že uskutečňoval rekrutování členů al-Káidy, včetně osob zapojených do teroristických útoků. On sám přiznává dřívější členství v al-Káidě, spojení s protiamerickým terorismem ale odmítá. Jeho deník je přitom třeba číst jako dokument člověka, který se snaží vyvinit ze vznesených obvinění proti němu. Publicita je v tomto směru důležitým faktorem a anglické vydání již vzbudilo velkou pozornost. Případ Slahiho je v současnosti stále řešen americkou justicí a bude proto zajímavé sledovat, jak bude nakonec rozhodnut.

prof. JUDr. PhDr. Miroslav Mareš, Ph.D.

garant oboru Bezpečnostní a strategická studia

na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity

ČASOVÁ OSA ZADRŽENÍ

leden 2000 Po dvanácti letech studia, života a práce v zámoří, zejména v Německu a krátce i v Kanadě, se Mohamedou Ould Slahi rozhodne vrátit do rodné Mauritánie. Cestou je na příkaz Spojených států dvakrát zadržen – nejprve senegalskou policií a poté mauritánskými úřady – a podroben výslechu agenty americké FBI v souvislosti s tzv. Spiknutím milénia, při němž se měl podílet na bombovém útoku na letiště v Los Angeles. Když úřady zjišťují, že není důvod jej se spiknutím spojovat, ho 19. února 2000 propouštějí.

2000–podzim 2001 Mohamedou žije se svou rodinou a pracuje jako elektroinženýr v mauritánském Nuakšottu.

29. září 2001 Mohamedou je na dva týdny zadržen mauritánskými úřady a znovu vyslýchán FBI v souvislosti se Spiknutím milénia. Opět je propuštěn, přičemž mauritánské úřady veřejně oznamují jeho nevinu.

20. listopadu 2001 Příslušníci mauritánské policie přicházejí do Mohamedova domu a žádají, aby je následoval k dalšímu výslechu. Dobrovolně souhlasí a vlastním autem přijíždí na policejní stanici.

28. listopadu 2001 Letoun CIA dopravuje Mohameda z Mauritánie do vězení v jordánském Ammánu, kde ho sedm a půl měsíců vyslýchá zdejší zpravodajská služba.

19. července 2002 Další letadlo CIA přepravuje Mohameda z Ammánu; svlečený, oči zakryté, s plenou a svázaný je dopravený na americkou leteckou základnu v afghánském Bagramu. Touto scénou začínají události popisované v knize Deník z Guantánama.

4. srpna 2002 Po dvou týdnech výslechů v Bagramu se Mohamedou ocitá s dalšími třiceti čtyřmi vězni ve vojenském transportu a je dopraven do Guantánama. Skupina vstupuje do cílového zařízení 5. srpna 2002.

2003–2004 Vojenští vyšetřovatelé USA podrobují Mohameda „Speciálnímu vyšetřovacímu programu“, který osobně schvaluje ministr obrany Donald Rumsfeld. Mučení Mohameda zahrnuje měsíce extrémní izolace, sérii fyzického, psychického a sexuálního ponižování, výhrůžky smrtí, výhrůžky jeho rodině a předstíraný únos s vydáním do vlasti

3. března 2005 Mohamedou píše svou žádost o habeas corpus.[*]

léto 2005 Na samotce v Guantánamu Mohamedou sepisuje 466 stránek, z nichž později vznikne tato kniha.

12. června 2008 Nejvyšší soud USA rozhoduje v případu Boumediene v. Bush v poměru 5:4, že zadržení z Guantánama mají právo žádat o habeas corpus a napadnout tak své zadržení.

srpen–prosinec 2009 Soudce okresního soudu USA, James Robertson, projednává Mohamedovu žádost o habeas corpus.

22. března 2010 Soudce Robertson schvaluje Mohamedovu žádost o habeas corpus a nařizuje jeho propuštění.

26. března 2010 Obamova administrativa podává odvolání.

5. listopadu 2010 Odvolací soud USA vrací Mohamedovu žádost o habeas corpus okresnímu soudu k novému projednání. Tento případ dosud není ukončen.

současnost Mohamedou zůstává v Guantánamu ve stejné cele, v jaké se odehrály mnohé z událostí popsaných v této knize.

* Pozn. překl.: Habeas corpus je v angloamerické právní oblasti listina se soudním rozkazem (angl. writ), vydaná soudcem nebo soudem ve jménu panovníka. Nařizuje předvedení určité osoby před soud za účelem, který je ve writu uveden.

Habeas corpus ad subjiciendum (dále jen habeas corpus) je plné jméno nejznámějšího z takových writů; nařizuje se v něm vězniteli (původně většinou šerifovi nebo nižšímu soudu), aby předvedl vězněnou osobu před soud za účelem vyšetření a rozhodnutí, zda je vězněna právem. Pokud soudce rozhodne, že neexistují evidentní důkazy, které by věznění ospravedlňovaly, vězeň odejde od soudu jako svobodný člověk. Doručení žádosti o habeas corpus soudci (vyššího soudu) je tedy postup, kterým se nespravedlivě vězněná osoba může dovolat nestranného soudce.

Habeas corpus hraje ve Spojených státech důležitou úlohu. Právo na něj je zakotveno už v článku 1 sekci 9 odstavci 2 Ústavy Spojených států amerických, kde se píše: „Privilegium writu habeas corpus nebude pozastaveno, s výjimkou případů rebelie nebo invaze, kdy by to vyžadovala veřejná bezpečnost.“

Nejčastěji se tohoto práva dovolávají lidé již odsouzení – vězni – jako opravného prostředku vedle odvolání. Trestní justice je totiž převážně v kompetenci států a habeas corpus je způsobem odvolání k federálnímu soudu s tím, že obhájce byl špatně připravený, nekompetentní. Odsouzení k smrti zase podávají žádost o habeas corpus, když se snaží zpochybnit ústavnost trestu smrti v daném státě.

Habeas corpus se dostal do centra pozornosti po 11. září 2001. Nejprve byl omezen v roce 1996 zákonem proti terorismu a o trestu smrti (Antiterrorism and Effective Death Penalty Act), poté ještě v roce 2005 a 2006 zákonem o zacházení se zadrženými (The Detainee Treatment Act) a zákonem o vojenských komisích (Military Commissions Act). Podle těchto dvou zákonů se habeas corpus nevztahuje na tzv. nepřátelské bojovníky (enemy combatants). Tento zvláštní status byl přidělen mj. zajatcům z Afghánistánu, kteří se tím pádem octli mimo ochranu mezinárodních dohod o válečných zajatcích, protože byli uvězněni na základně v zátoce Guantánamo, tedy mimo území USA, a zároveň ani nebyli americkými občany. Tito zadržení (detainees) se podle těchto zákonů nesměli obracet na federální soudy s žádostí o habeas corpus za účelem přezkoumání legality jejich zadržení.

zdroj: http://cs.wikipedia.org/wiki/Habeas_corpus#Ve_Spojen.C3.BDch_st.C3.A1tech

POZNÁMKY K TEXTU, REDAKČNÍ POZNÁMKY A ANOTACE

Tato kniha je upraveným vydáním 466 stran rukopisu, který Mohamedou Ould Slahi sepsal během léta a podzimu roku 2005 ve vězeňské cele v Guantánamu. Celkem došlo ke dvěma korekturám textu: první provedla vláda Spojených států, která Mohamedův text zcenzurovala a na více než 2500 místech začernila, druhá úprava je moje. Mohamedou se ani na jedné z těchto úprav nemohl podílet, ani na ně jakkoliv reagovat.

Nikdy však nepřestal doufat, že se jeho rukopis dostane ke čtenářské veřejnosti – je adresovaný přímo nám, a zejména pak americkým čtenářům – a otevřeně toto vydání v upravené podobě schválil, přičemž vyjádřil přání, aby veškeré redakční úpravy věrně zachovaly obsah a poslání původního rukopisu. Tímto úkolem pověřil mě a já se to vše snažil při přípravě manuskriptu pro tisk dodržet.

Mohamedou Ould Slahi sepsal své paměti v angličtině, svém čtvrtém jazyce a řeči, kterou si osvojil převážně v americké vazbě, jak v knize nezřídka a s humorem uvádí. Jeho dílo je významné a pozoruhodné, zatímco zvolený jazyk mu dodává podstatný literární efekt. Podle mého odhadu používá do sedmi tisíc slov – tj. slovní zásobu odpovídající objemem homérským eposům. Činí tak způsobem, jenž eposy občas připomíná, například když používá zažité fráze pro opakující se jevy a události. A podobně jako tvůrci oněch eposů tak činí způsobem přinášejícím nesmírně širokou škálu jednání a emocí. Při redakční práci jsem se proto snažil tento způsob zachovat a vzdát hold jeho schopnostem.

Současně je také třeba poukázat na skutečnost, že rukopis, který Mohamedou v roce 2005 sepsal ve své cele, je neúplný a občas útržkovitý. V některých částech působí uhlazenějším dojmem, jinde je písmo menší a detailnější, což v obou případech svědčí o existenci předchozích pracovních verzí; písmo na jiných místech je roztaženější a naléhavější, jak je u konceptů běžné. V knize se vyskytují významné rozdíly v narativním přístupu, kdy části popisující nedávné události nejsou tak lineárně výpravné – což lze s ohledem na intenzitu událostí a blízkost postav, které popisuje, očekávat. Nejasná zůstává i celková forma díla, když se až na samém konci ocitá řada retrospektivních pohledů na události předcházející hlavnímu vyprávění.

Jako každý redaktor usilující vyhovět očekáváním autora v tom smyslu, že minimalizuje chyby či nepřesnosti a posílí celkový výraz jeho díla, jsem k práci na rukopisu přistoupil ve dvou rovinách. Na každém řádku znamenala tato práce především úpravu slovesných časů, slovosledu i několika těžkopádných výrazů, občas také sloučení anebo nové uspořádání textu, aby bylo sdělení jasnější. Retrospektivní události připojené na konci jsem začlenil do hlavního vyprávění a celý rukopis jsem zeštíhlil, čímž došlo k redukci přibližně 122 000 slov na asi 100 000. Zmíněná redakční rozhodnutí vzešla ode mne a mohu jen doufat, že by s nimi Mohamedou souhlasil.

V průběhu práce jsem se potýkal s řadou problémů, zejména spojených s předchozími redakčními zásahy do rukopisu: vládními úpravami. Tyto změny v textu provedla stejná vláda, která nadále řídí osud autora a jejímž nástrojem kontroly je za více než posledních třináct let mlčenlivost. Za takových okolností působí černé škrty na stránkách jako živá připomínka autorovy pokračující situace. Současně však tyto redakční zásahy, ať už záměrné či nikoliv, nezřídka brání pochopit smysl vyprávění, rozmazávají kontury postav a zakrývají otevřený a přátelský tón autorova hlasu.

Jelikož každý proces editace a cenzury textu závisí na pozorném čtení, je nezbytné pokusit se nahlédnout pod černé škrty a doplnit vymazaná místa. Důkazem této snahy jsou poznámky na spodní straně příslušné stránky.

Poznámky jsou vlastně domněnkami vyvolanými redakčními úpravami, které vycházejí z kontextu dané úpravy, informací zmíněných na jiném místě rukopisu a dnes již také ze spousty pojednání o utrpení Mohameda Oulda Slahiho a o případech či událostech, které zde zachycuje. Mezi zdroje patří odtajněné vládní dokumenty získané díky žádostem a soudním sporům dle zákona o svobodném přístupu k informacím, novinové články a publikovaná díla mnoha spisovatelů a investigativních novinářů, stejně jako rozsáhlá šetření Ministerstva spravedlnosti a Senátu USA.

V poznámkách jsem neusiloval o rekonstrukci původního zredigovaného textu ani o odhalení tajného materiálu. Spíše jsem se snažil co nejlépe zrekonstruovat informaci, která by věrohodně odpovídala upravenému textu, přičemž by byla dostupná z veřejných zdrojů nebo získatelná pozorným čtením rukopisu, a to v případech, kdy je informace důležitá pro celkovou čtivost a význam textu. Objeví-li se v těchto spekulacích nějaké chyby, pak jsem na vině pouze já. Nikdo z právních zástupců Mohameda Oulda Slahiho, kteří mají bezpečnostní prověrku, materiály ani poznámky nepřezkoumával, nijak k nim nepřispíval a ani mé spekulace nepotvrzoval či nevyvracel.

Množství redaktorských problémů a úkolů spojených s vydáním tohoto pozoruhodného díla přímo vyplývá ze skutečnosti, že aniž by do dnešního dne podala uspokojující zdůvodnění, drží vláda USA autora díla nadále v režimu cenzury, který mu brání účastnit se redakčního procesu. Těším se na den, kdy bude Mohamedou Ould Slahi na svobodě a kdy si celé dílo společně pročteme, jako by jej vydal on sám. Prozatím věřím, že se této verzi podařilo dosáhnout kvalit originálu, i když nám na téměř každé stránce připomíná, kolik toho ještě nevíme.

PŘEDMLUVA LARRYHO SIEMSE

V létě a na začátku podzimu roku 2005, v izolaci své boudy s jedinou celou, napsal Mohamedou Ould Slahi 466 stran textu o 122 000 slovech, z nějž vzešla tato kniha.

Psal postupně, přičemž začal krátce poté, co se konečně mohl setkat s Nancy Hollanderovou a Sylvií Royceovou, dvěma advokátkami z jeho podpůrného týmu právníků. Dle přísných pravidel cenzorského režimu v Guantánamu se každá stránka, kterou napsal, považovala okamžikem jejího vzniku za tajnou a každá nová část se nejprve postupovala vládě Spojených států k posouzení.

Dne 15. prosince 2005, tři měsíce poté, co podepsal a datoval poslední stránku svého rukopisu, přerušil Mohamedou svoji výpověď před Správní posudkovou komisí (ARB) v Guantánamu a prohlásil směrem k předsedajícím úředníkům:

Chci jen říct, že jsem nedávno napsal knihu, co jsem tu byl nedávno ve vězení, o celém svém příběhu. Poslal jsem ji k vydání do D.C., a jak bude vydaná, doporučuji vám, abyste si ji přečetli. Malá reklama. Myslím, že je to dost zajímavá kniha.1

Mohamedův rukopis však vydaný nebyl. Dostal razítko „TAJNÉ“, tedy úroveň klasifikace pro informace, které by mohly vážně ohrozit národní bezpečnost, pokud by se dostaly na veřejnost, stejně jako označení „NOFORN“, které znamená, že danou informaci nelze sdílet s cizími státními příslušníky ani zpravodajskými službami. Byl uložený na bezpečném místě poblíž Washingtonu, kde do něj smí nahlédnout pouze lidé s úplnou bezpečnostní prověrkou a úředně schváleným oprávněním. Mohamedovým právníkům trvalo šest let soudních sporů a jednání, než dosáhli toho, aby byla kniha k veřejnému vydání uvolněna.

Převážně díky soudnímu sporu opírajícímu se o zákon o svobodném přístupu k informacím, v jehož čele stanul Americký svaz pro občanské svobody, vydala americká vláda tisíce tajných dokumentů popisujících zacházení s vězni v amerických vazebních věznicích po teroristických útocích z 11. září 2001. Mnohé z těchto dokumentů dávají tušit, jaké utrpení Mohamedou zažíval nejprve v podání CIA a poté ze strany americké armády v Guantánamu, kde ho „Skupina pro zvláštní úkoly“ podrobila jedněm z nejsvéhlavějších, nejpromyšlenějších a nejkrutějších výslechů, jaké kdy byly zaznamenány. Některé ze zmíněných dokumentů obsahovaly ještě něco: trýznivé důkazy Mohamedovy existence.

Jeden byl psaný jeho písmem a v angličtině. V krátké poznámce z 3. března 2005 napsal: „Dobrý den. Já, Mohamedou Ould Slahi, zadržovaný v GTMO pod ISN č. 760, tímto žádám o habeas corpus.“ Poznámka končí prostě: „Nespáchal jsem žádné zločiny vůči USA a ani USA mě ze zločinu neobvinily, tudíž žádám o okamžité propuštění. V otázce podrobností o mém případu se nebráním dalším slyšením.“

Dalším rukou psaným dokumentem, rovněž v angličtině, byl dopis advokátce Sylvii Royceové z 9. listopadu 2006, v němž vtipkoval: „Žádala jste mě, abych vám napsal vše, co jsem řekl svým vyšetřovatelům. Ztratila jste rozum? Jak bych jen mohl převést nepřetržitý výslech, který trvá posledních 7 let? Je to jako se ptát Charlieho Sheena, s kolika ženskýma chodil.“ A pokračoval:

A přece jsem vám (téměř) vše poskytl ve své knize, ke které vám vláda odmítá přístup. Chtěl jsem jít do větších podrobností, ale došlo mi, že je to marné.

Abych to zkrátil, můj čas můžete rozdělit na dva velké díly.

(1) Před mučením (tím myslím, že jsem nemohl vzdorovat): řekl jsem jim pravdu o tom, že jsem nespáchal nic proti vaší zemi. Trvalo to až do 22. května 2003.

(2) Období po mučení: kdy jsem se odvázal. Kývl jsem na každé obvinění, co vyšetřovatelé vznesli. Dokonce jsem sepsal nechvalně proslulé doznání, že jsem plánoval zasáhnout torontskou CN Tower, jak mně poradil seržant xxxzásah cenzoraxxx. Prostě už jsem to chtěl mít za sebou. Je mi jedno, jak dlouho zůstanu ve vězení. Moje víra mě uklidňuje.2

Dokumenty rovněž obsahovaly dva přepisy Mohamedova přísežného svědectví před posudkovými komisemi v Guantánamu. První – a první důkaz o jeho existenci, jaký se v dokumentech objevuje – pochází ze slyšení před soudem pro posouzení statusu bojovníka (CSRT); je datovaný 8. prosince 2004, jen několik měsíců poté, co skončil jeho tzv. „speciální výslech“. Dokument zahrnuje následující výměnu slov:

Dotaz: Můžete mi podat vysvětlení k vůbec prvnímu obvinění, že jste členem Tálibánu nebo al-Káidy?

Odpověď: S Tálibánem nemám vůbec nic do činění. Pokud jde o al-Káidu, byl jsem jejím členem v Afghánistánu v letech 91 a 92. Po odchodu z Afghánistánu jsem všechny vztahy s al-Káidou přerušil.

D: A od té doby jste jim nikdy nedal žádné peníze ani jste jim neposkytl jinou podporu?

O: Vůbec nic.

D: Prováděl jste pro ně nábor?

O: Ne, vůbec ne; ani jsem se pro ně nesnažil nabírat.

D: Říkáte, že jste byl pod tlakem přinucený doznat se, že jste se zúčastnil Spiknutí milénia, je to pravda?

O: Ano.

D: Komu jste učinil toto doznání?

O: Američanům.

D: A co myslíte výrazem pod tlakem?

O: Ctihodnosti, nerad bych hovořil o povaze tohoto tlaku, pokud nebudu muset.

D: Předsedkyně tribunálu: Nemusíte; jen se chceme ujistit, že jste nebyl mučen nebo donucen říci něco, co není pravda. Proto se ptá na tuto otázku.

O: Prostě mi věřte, že do toho strašného útoku nejsem zapletený; ano, připouštím členství v al-Káidě, ale o tomto mluvit nechci. Přišli za mnou chytří lidé a přezkoumali to a zjistili pravdu. Pro mě je dobré říkat pravdu a ta informace se potvrdila. Říkal jsem, že s tím nemám nic společného. Úspěšně jsem prošel přes detektor lži a říkali mi, že už o tom nemusím nikdy víc mluvit. Už o tom nikdy, prosím, nemluv, říkali a už rok se o tom nezmiňují.

D: Takže vás žádní američtí úředníci nijak netýrali?

O: Na tuto otázku nechci odpovídat; nemusím, pokud mě nepřinutíte.3

Druhý přepis pochází ze zasedání Správní posudkové komise v roce 2005, kde prohlásil, že napsal tuto knihu. Bylo to rok po zasedání CSRT, tedy v roce, kdy se konečně mohl setkat se svými právními zástupci a kdy dokázal najít odstup i sílu k sepsání svých zkušeností. Tentokrát již popisuje svou odyseu volně, nikoli ve strachu či rozhořčení, zato však hlasem plným ironie a humoru. „Byl strašně hloupý,“ říká Mohamedou o hrozbě jednoho ze svých vyšetřovatelů, „protože říkal, že přivede černochy. Já nemám s černochy problémy, polovinu mé země tvoří černoši!“ Další vyšetřovatel v Guantánamu, známý jako pan X, byl oblečený od hlavy k patě „jako v Saúdské Arábii, jak se oblékají ženy“ a nosil „rukavice, co míval O. J. Simpson“. Mohamedovy odpovědi jsou plné podrobností, kvůli záměrnému efektu i z ryzí účelovosti. „Prosím,“ říká komisi, „chci, pánové, abyste můj příběh pochopili, protože je vlastně úplně jedno, jestli mě pustí, nebo ne, chci jen, abyste můj příběh pochopili.“4

Nemáme úplný záznam Mohamedovy snahy sdělit svůj příběh během jednání před posudkovou komisí. Ve chvíli, kdy zahájí popis událostí, které zažil v Guantánamu během léta 2003, „začalo nahrávací zařízení selhávat“, jak oznamuje tučně psané přerušení zápisu. Namísto ztracené části, v níž „zadržený popisuje, jak byl několika jedinci v GTMO mučený“, přináší dokument „přepis poškozené části“:

Zadržený zahájil popisem údajného týrání ze strany vyšetřovatelky, již znal pod jménem xxxzásahcenzoraxxx. Zadržovaný se pokusil vysvětlit komisi činy xxxzásahcenzoraxxx, ale začal být vystrašený a zjevně rozrušený. Popsal, že byl sexuálně obtěžovaný, a ačkoliv má ženy rád, nelíbilo se mu, co s ním xxxzásahcenzoraxxx prováděla. Předsedkyně komise si povšimla rozrušení zadrženého a poučila ho, že nemusí celý příběh vyprávět. Zadržený přijal informaci s povděkem a rozhodl se nepokračovat v otázce údajného týrání ze strany xxxzásahcenzoraxxx.

Na otázku údajného týrání ze strany xxxzásahcenzoraxxx a xxxzásahcenzoraxxx poskytl zadržený podrobné informace. Zadržený sdělil, že xxxzásahcenzoraxxx a xxxzásahcenzoraxxx vstoupili do místnosti se zakrytou tváří a začali ho bít. Bili ho tolik, až začal být xxxzásahcenzoraxxx nervózní. xxxzásahcenzoraxxx neschvaloval, jak se zadrženým zacházeli, a začal s ním mít soucit. Dle zadrženého xxxzásahcenzoraxxx plakal a říkal xxxzásahcenzoraxxx a xxxzásahcenzoraxxx, aby ho přestali bít. Zadržený chtěl komisi ukázat své jizvy a zraněná místa, avšak komise toto zamítla. Komise se usnesla, že výše uvedené je věrným shrnutím poškozené části nahrávky.5

Přepisy máme jen díky skutečnosti, že na jaře roku 2006 nařídil federální soud ve sporu o zákon o svobodném přístupu k informacím (FOIA), který rozpoutala tisková agentura Associated Press, aby byly uvolněny. Tentýž soudní proces nakonec přiměl Pentagon, aby čtyři roky po otevření Guantánama vydal seznam lidí zdržených na základně. Vůbec poprvé tak vězni dostali jména a k těmto jménům patřil i hlas. V přepisech z tajných slyšení vyprávěli vězni příběhy podkopávající tvrzení, že kubánský internační tábor zadržuje „nejhorší z nejhorších“, muže natolik nebezpečné, že by podle slavných slov vrchního generála, která pronesl v roce 2002 při příjezdu prvních vězňů do tábora, „překousali hydrauliku na zádi Cé sedmnáctky, aby ji dostali na zem“6. Někteří z nich, jako Mohamedou, však otevřeli téma zacházení s vězni v americké vazbě.

Pentagon si přisadil. „Vězni drženými v Guantánamu jsou cvičitelé teroristů, výrobci bomb, potenciální sebevražední atentátníci a další nebezpeční lidé,“ opakovaně ujišťoval vojenský mluvčí po zveřejnění přepisů. „A my víme, že jsou cvičeni, aby se lhaním pokusili vzbudit soucit se sebou samými a vyvolat tlak na americkou vládu.“7 O rok později, když armáda uvolnila nahrávky ze zasedání Správní posudkové komise z Guantánama z roku 2006, už Mohamedův přepis zcela chyběl. Tento přepis je dodnes tajný.

Když byl Mohamedův rukopis konečně uvolněný k zveřejnění, předal mi jej v létě roku 2012 jeden z týmu jeho právníků na disku označeném „Rukopis Slahi – Odtajněná verze“. Tehdy už Mohamedou trávil v Guantánamu celé desetiletí. O dva roky dříve schválil federální soud jeho žádost o habeas corpus a nařídil jeho propuštění, avšak americká vláda se odvolala a odvolací soud vrátil jeho žádost zpět federálnímu okresnímu soudu k novému projednání. Případ dosud nebyl uzavřen.

Mohamedou dodnes zůstává ve stejné oddělené cele, v níž napsal svůj deník z Guantánama. Věřím, že jsem přečetl vše, co bylo o tomto případu zveřejněno, a především nechápu, proč se v Guantánamu vůbec ocitl.

Mohamedou Ould Slahi se narodil 31. prosince 1970 v někdejším městečku Rosso, dnes větším sídle na řece Senegal u jižní hranice Mauritánie. Celkem měl osm starších sourozenců; tři další měli ještě přijít. V době, kdy Mohamedou končil základní školu, se rodina přestěhovala do hlavního města Nuakšottu. Nedlouho poté zemřel jeho otec, kočovný obchodník s velbloudy. Načasování událostí a zřejmé Mohamedovo nadání jistě ovlivnily jeho chápání vlastního postavení v rámci rodiny. Už jako dospívající chlapec uměl nazpaměť Korán, který ho naučil číst otec. Dařilo se mu také na střední škole, zejména v matematice. V roce 2008 přináší článek v časopise Der Spiegel populární příběh o mladíkovi s vášní pro fotbal a zejména pro německý národní tým – vášní, která jej přiměla požádat si o stipendium Společnosti Carla Duisberga pro studium v Německu, jež získal. Pro celou rodinu to znamenalo obrovský skok kupředu, o čemž magazín napsal:

Jednou v pátek na konci léta roku 1988 nastoupil Slahi do letadla směřujícího do Německa. Stal se prvním členem rodiny, který studoval na univerzitě – navíc v zahraničí –, a prvním, jenž cestoval letadlem. Matka, zkroušená obavami o oblíbeného syna, se s ním loučila v slzách, až Mohamedou krátce zaváhal, zda vůbec nastoupit. Nakonec jej ostatní přesvědčili, aby letěl. „Měl nás finančně zabezpečit,“ říká dnes jeho bratr [J]ahzíh.8

V Německu si Mohamedou šel za vysněným titulem elektroinženýra a poohlížel se po kariéře v telekomunikacích a výpočetní technice. Studia ovšem přerušil, aby se mohl zapojit do dění, které tehdy přitahovalo pozornost mladíků z celého světa: povstání proti komunistické vládě v Afghánistánu. V té době ještě neexistovala žádná omezení ani zákazy podobných aktivit a mladíci jako Mohamedou podnikali svoji cestu veřejně; byla to událost, již západní země, a zejména Spojené státy, aktivně podporovaly. Bojové nasazení však vyžadovalo výcvik, a tak Mohamedou strávil počátkem roku 1991 několik týdnů ve výcvikovém táboře al-Fárúq nedaleko Chústu, kde přísahal věrnost provozovateli tábora – al-Káidě. Dostal lehké zbraně a školení v obsluze minometu, přičemž pušky většinou pocházely ze Sovětského svazu a minometné granáty byly vyrobené v USA, jak připomněl v průběhu zasedání soudu pro posouzení statusu bojovníka v roce 2004.

Po výcviku se Mohamedou vrátil na studia, ovšem na začátku roku 1992, kdy se komunistická vláda ocitla na pokraji zhroucení, odjel zpět do Afghánistánu. Přidal se ke skupině pod velením Džaláluddína Hakkáního obléhající město Gardéz, které tři týdny po Mohamedově příjezdu kapitulovalo. Brzy padl i Kábul a události se rychle zamotaly, jak Mohamedou při zasedání CSRT vysvětlil:

Hned po pádu komunistů začali vést mudžahedíni džihád proti sobě samým ve snaze dostat se k moci; bojovaly tady proti sobě různé frakce. Rozhodl jsem se vrátit, protože jsem nechtěl bojovat proti ostatním muslimům a ani jsem k tomu neměl důvod; ani dnes nevidím důvod bojovat o to, kdo by mohl být prezident a viceprezident. Mým jediným cílem bylo postavit se agresorům, zejména komunistům, kteří brání mým bratřím v jejich víře.

Tato skutečnost, jak Mohamedou vždy zdůrazňoval, předznamenala konec jeho oddanosti al-Káidě. Jak řekl předsedkyni při zasedání CSRT:

Paní, věděl jsem, že bojuji na straně al-Káidy, ale tehdy ještě al-Káida nevedla džihád proti Americe. Říkali nám, abychom bojovali s našimi bratry proti komunistům. V polovině 90. let chtěli vést džihád proti Americe, ale s tím jsem osobně neměl nic společného. S touto představou jsem se k nim nepřipojil; to je jejich problém. Stojím zcela mimo spojení al-Káidy a USA. Tento problém si musí vyřešit sami; tento problém se mě v žádném případě netýká.9

V Německu se Mohamedou vrátil k životu, který on sám i jeho rodina v Nuakšottu plánovali. Poté, co na univerzitě v Duisburgu získal titul z elektrotechniky,  za ním z Mauritánie přijela jeho mladá žena a oba pak většinu 90. let žili a pracovali v Duisburgu. Během té doby však Mohamedou nadále udržoval vztahy s kamarády a společníky z afghánského dobrodružství, z nichž mnozí zůstali v al-Káidě. Navíc měl i přímé spojení s předním členem al-Káidy Mahfúzem waladem al-Walídem, známým také jako Abú Hafs al-Mauritání, který patřil do al-káidovské rady Šúrá a byl jedním z vyšších teologických poradců Usámy bin Ládina. Abú Hafs je Mohamedovým vzdáleným bratrancem a díky sňatku se sestrou Mohamedovy manželky i jeho švagrem. Za Mohamedova pobytu v Německu si oba muži občas telefonovali – hovor Abú Hafse, při němž použil bin Ládinův satelitní telefon, zachytila v roce 1999 německá rozvědka – a Mohamedou Abú Hafsovi dvakrát pomáhal kolem ramadánu převést 4 000 dolarů pro jeho rodinu v Mauritánii.

Roku 1998 odjel Mohamedou s manželkou do Saúdské Arábie vykonat náboženskou pouť zvanou hadždž. Jelikož se mu nepodařilo získat trvalý pobyt v Německu, dal na radu kamaráda ze školy a ještě téhož roku zažádal o status přistěhovalce v Kanadě, načež se v listopadu 1999 přestěhoval do Montrealu a po nějakou dobu žil u bývalého spolužáka. Tam ho také požádali, aby ve velké mešitě al Sunná působil jako háfiz, člověk ovládající nazpaměť Korán, a v době nepřítomnosti imáma vedl ramadánové modlitby. Necelý měsíc po Mohamedově příletu do Montrealu byl při vstupu do USA zadržen alžírský imigrant a člen al-Káidy jménem Ahmed Rassám, který cestoval v autě naloženém výbušninami s plánem zaútočit na mezinárodní letiště v Los Angeles, což byla součást akce později nazvané Spiknutí milénia. Rassám měl základnu v Montrealu. Z města sice odjel ještě před příjezdem Mohameda, ale navštěvoval mešitu al Sunná a měl kontakty na několik „špatných přátel“, jak Mohamedou označil některé své spolužáky při výslechu před CSRT.

Rassámovo zatčení odstartovalo velké vyšetřování muslimské imigrantské komunity v Montrealu, a zejména společenství kolem mešity al Sunná. Došlo i na výslech Mohameda, vůbec první v jeho životě, ohledně jeho možných vazeb na teroristy. „Přišla mě vyslechnout Královská kanadská jízdní policie,“ dosvědčil během slyšení před Správní posudkovou komisí v roce 2005.

Byl jsem k smrti vyděšený. Ptali se mě, jestli znám Ahmeda Rassáma, odpověděl jsem „ne“, a pak se mě ptali, jestli znám tohoto chlápka, a já řekl: „Ne, ne.“ Úplně jsem se třásl strachem... Na něco takového jsem nebyl zvyklý, byl jsem vyslýchaný vůbec poprvé a nechtěl jsem se do ničeho namočit a nechtěl jsem lhát. Sledovali mě docela nepříjemným způsobem. Je v pohodě, když vás někdo sleduje, ale není dobré vidět ty lidi, kteří vás sledují. Celé to působilo neohrabaně, ale chtěli jen, abych věděl, že mě sledují.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

ÚVOD

PŘEDMLUVA

ČASOVÁ OSA ZADRŽENÍ

POZNÁMKY K TEXTU, REDAKČNÍ POZNÁMKY A ANOTACE

PŘEDMLUVA LARRYHO SIEMSE

PŘEDTÍM

GTMO