Překladatel děkuje fanouškům ze sdružení Doctor Who FanClub ČR za neocenitelnou podporu při překladu knihy.

Doctor Who is a BBC Wales production for BBC One.

Executive producers: Steven Moffat and Caroline Skinner

BBC, DOCTOR WHO and TARDIS (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corportion and are used under licence.

K-9 was originally created by Bob Baker and Dave Martin.

Copyright © Justin Richards, 2014

Translation © Tomáš Oakland, 2015

Cover design: Lee Binding © Woodlands Books Ltd, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-872-6

ISBN mobi 978-80-7462-893-1

Pro Alison,

jako vždy

Prolog

Marlowe Hapworth strávil většinu svého posledního odpoledne na Zimním trhu. Byl chladný lednový den. Sníh mu příjemně křupal pod nohama a Hapworth cítil, jak ho okraje kníru začínají pomalu brnět a omrzají mu. Kolem ucha mu zničehonic prolítla sněhová koule. Hapworth se zasmál a zamával povzbudivě na uličníka, který ji mrštil po svém kamarádovi.

Na chvíli se zastavil na Nábřeží a sledoval bruslaře, jak na zamrzlé řece před Westminsterským palácem opisují křivky. K uším mu dolehl bujarý smích. Vydechl obláček mlhavého vzduchu a zauvažoval o radostech mládí. Jak je příjemné být bezstarostný, aspoň na okamžik. Rozhodl se, že pro jednou nechá studium studiem, a dá se znovu do práce až zítra ráno.

Vydal se dál a brzy dorazil na Zimní trh rozkládající se podél břehu Temže až na led. Stany a stánky, představení a atrakce. Zaházel si dřevěnými koulemi po kokosech, o kterých tušil, že jsou připevněny k tyčím. Ne, že by mu to v nejmenším vadilo. Podíval se, jak chlapík na chůdách bezpečně našlapuje

po sněhu a žongluje nejdřív s kuželkami, pak s hořícími pochodněmi. Dal si kaštany tak horké, že si opařil patro.

Na konci řady stánků, kde se prodávalo vše, od vyřezávaných dřevěných hraček přes vdolečky a křehké karamelky až po krajkové šátky, narazil na ceduli s nápisem Karneval kuriozit. „Karneval“, jenž stál trochu stranou, byl něco mezi cirkusem, trhem a výstavou. Hapworth zaplatil chlapci u brány jednu penci a okouzleně se procházel.

Silák, od pasu nahoru svlečený a s trupem celým potetovaným, žongloval s medicinbaly, a ani na okamžik se nepřestal smát. U jednoho stolku seděla cikánka a hleděla do křišťálové koule. Rozmanité stany na sebe upozorňovaly nápisy jako Ohromující vousatá žena, Opravdový vlčí chlapec, Ne-stvůry — zvířata z jiného světa a jinými poutavými slogany. Zaplatil dalších několik pencí, aby si je mohl všechny prohlédnout a přitom se smát, bázlivě krčit i podivovat.

Ze všeho nejúchvatnější však bylo Stínové divadlo. Od svého pobytu v Indii a na Dálném východě získal Hapworth k tomuto druhu loutkářství respekt. Když vstupoval do prostorného stanu, pocítil záchvěv úzkosti, zda se nedočká jen chabé napodobeniny, pouhého nešikovného papouškování namísto umění a dovedností, na které vzpomínal a které v mládí tak obdivoval. Posadil se mezi usmrkanou holku a chlapa, který páchl pivem a už stačil usnout. Po několika okamžicích si však už Hapworth ani jednoho z nich nevšímal…

Zvonek řinčel tak naléhavě a vytrvale, až si Carlisle pomyslel, že to musí být buď věřitel nebo policie. Jaké tedy bylo jeho překvapení, když na zápraží spatřil svého pána. Zřídkakdy viděl pana Hapwortha tak vyvedeného z míry. Rýsoval se proti bledé záři sněhem odráženého svitu měsíce, lapal po dechu a celý se chvěl rozrušením.

„Děkuji,“ zamumlal a protlačil se kolem Carlisla do předsíně.

„Je vše v pořádku, pane?“ Sluha cítil povinnost se alespoň zeptat.

„V pořádku? Ach, ano. Ale spatřil jsem…,“ Hapworth potřásl hlavou. „Věci, o kterých bys nevěřil, že jsou vůbec možné. Co mám dělat?“ uvažoval. „Co mám dělat?“

Hapworth se dole pod schody odmlčel, jako by si nebyl jistý, zda pokračovat vzhůru, či nikoli.

„Máte několik vzkazů, pane,“ odvážil se Carlisle ve snaze vytrhnout Hapwortha z jeho znepokojivého stavu.

„Vzkaz,“ zopakoval jeho pán. „Ano, ovšem. Vzkaz. Musím okamžitě poslat vzkaz a sdělit jí, čeho jsem byl právě svědkem.“

„Pane?“

„Pero a inkoust.“ Hapworth pokýval důrazně hlavou. „V mé pracovně. Vylíčím přesně, co se dnes odpoledne stalo, a pak ten list musíš doručit. Okamžitě.“

„Samozřejmě, pane. Mohu se zeptat, komu tu zprávu doručit?“

Hapworth však již pádil vzhůru do své pracovny. Carlisle ho následoval. Každá ze stěn velkého pokoje byla od podlahy ke stropu lemována knihovnami, přerušenými na jedné stěně pouze velkým oknem a plynovými lampami, které vyčnívaly z polic a vrhaly napříč celou místností jemné světlo. Uprostřed místnosti stál velký glóbus, na jedné straně Hapworthův psací stůl, na druhé pak další, menší stolek s karafou na víno a sklenicemi. Hapworth se vydal přímo k psacímu stolu, vzal z podnosu list dopisního papíru a položil ho na piják. Pak se natáhl do zásuvky pro pero a inkoust.

„Pane,“ vyzval ho Carlisle. „Ten dopis, který chcete doručit. Pro koho je?“

Hapworth vzhlédl. Oči měl temné, tváře propadlé a prsty, ve kterých držel pero, se mu třásly. „Nu, Velkému detektivovi, přece. Madam Vastře.“

Carlisle se neubránil a celý se rozechvěl. Už jednou Paternoster Row navštívil. Hapworth Madam Vastru znal a ta ho již vícekrát kvůli jeho vědomostem a znalostem vyhledala. Carlislovi však tato zahalená žena přišla chladná a velmi znepokojující.

„Nyní to musím ihned sepsat,“ trval na svém Hapworth. „Nechej mě. Zazvoním na tebe, až budu hotov.“

Zatímco mluvil, položil Hapworth pero, vstal a doprovodil Carlisla ke dveřím. Jakmile vstoupil sluha do chodby, zavřel Hapworth dveře a ozvalo se zaskřípání klíče v zámku. Teprve nyní si Carlisle uvědomil, že jeho pán je naprosto vyděšený.

Hapworth v pracovně mezitím zavřel a zajistil okenice, pak přes okna zatáhl závěsy. Zatímco seřizoval plyn a zesiloval světlo lampy, snažil se vzpamatovat.

Než se znovu usadil k psacímu stolu, ještě na chvíli se zarazil. Setřásl ze sebe kabát a přehodil ho přes glóbus. Poslední sněhové vločky již roztály, ale na kabátě byla stále patrná jakási bílá skvrnka. Cosi vyčnívalo z kapsy. Hapworth kabát nadzvedl, aby z něj mohl vytáhnout lístek, který mu dali, když vstupoval do Karnevalu kuriozit. Byl navlhlý a flekatý. Jak ho vytahoval z kapsy, roztrousil po leštěných parketách i několik dalších, menších papírků. Sklonil se, aby je posbíral.

Tři sněhobílé papírky byly poskládané do tvaru stylizovaných ptáčků. Vypadalo to na mistrovsky provedenou práci, o to působivější, že ptáčci byli opravdu droboučcí — jen několik málo palců v průměru. Hapworth je spolu s karnevalovou vstupenkou upustil na psací stůl vedle ozdobného nože na dopisy, posadil se a začal si uspořádávat myšlenky.

Zvedl se slabounký větřík, přeložený papír před ním zaševelil a na okamžik se zdálo, jako by se papíroví ptáčci probírali k životu. Hapworth pohlédl k oknu, to však bylo stále zavřené, okenice zajištěné a záclony zatažené. Jak jinak? Zamračil se.

Carlisle čekal přede dveřmi a nebyl si zcela jistý, co má dělat. Neměl zdání, jak dlouho to bude panu Hapworthovi trvat, ale stejně si netroufal odejít příliš daleko. Jeho pán ho může každou chvíli potřebovat.

V tu chvíli se ozval výkřik tak jasný a zvučný, jako by těžké dveře mezi pracovnou a schodištěm zcela zmizely. Zdál se nekonečný, ale nakonec s bolestivým chrapotem utichl.

„Pane?“ zvolal Carlisle. „Pane Hapworthe?“

Dveře do pracovny byly stále zamčené. Carlisle se o ně zapřel ramenem a strach spolu s naléhavostí mu dodaly dost síly na to, aby se mu je napotřetí podařilo vyrazit. Ozval se zvuk praskajícího dřeva, zárubeň dveří podlehla a Carlisle vpadl do místnosti.

Hapworth byl stále u svého stolu, ale teď na něm ležel natažený s tělem zkrouceným na bok. Jednu ruku zoufale natahoval vpřed a prsty měl zkroucené jako nějaký sukovitý dráp. Oči měl doširoka otevřené a děsivý, mrtvý pohled upíral přímo na Carlisla stojícího v rozražených dveřích.

Na papír před sebou Hapworth napsal pouze dvě slova: „Madam Vastra“. List byl rudě tečkovaný.

Carlisle se vyděšeně rozhlédl. Kromě Hapworthova těla však byla místnost opuštěná. Okno bylo zamčené a okenice zajištěné. Aby se dostal dovnitř, vyrazil jediné dveře, které tu byly.

Z ostrého kovového nože na dopisy, který Hapworthovi trčel ze zad, stále stékala krev. Odkapávala na psací stůl a vsakovala se do rudého pijáku.

Kapitola

1

V hospodě bylo narváno. Lidé byli jeden na druhého tak natlačení, že si div nešlapali na nohy. Tedy s výjimkou dvou podsaditých postav, které stály samy po jedné straně baru. Jako by tu vládla jakási nevyřčená dohoda, že se k nim nebude nikdo přibližovat.

Z obličeje Ricka Bellamyho čišel vztek. Neustále se mračil, celý jeho postoj byl hrozivý a bojovný, a až na chvíle, kdy k ústům přiložil půllitr, měl ruce stále zaťaté v pěst. I jeho hlas tomu odpovídal.

„Penci!“ Vyprskl na bar před sebou. „No, říkal jsem si, že tam teda musí bejt něco sakra dobrýho. Ale kdeže, byly to jenom samý nesmysly pro sázkaře. A další stánky a divadýlka a tak. Vystavovaný hříčky. Jasný, jakžtakž zajímavý, ale za penci? Karneval kuriozit? Spíš pěknej švindl.“

„Tvá zloba je ti ke cti,“ prohlásil Bellamyho společník. „Předpokládám, že jsi celou oblast srovnal se zemí a dožadoval se odškodnění.“

Bellamy dopil sklenici a praštil s ní o bar. „No, vlastně ne,“ přiznal. „Ale nenechal jsem to jen tak. Hezky jsem jim pověděl, co si vo nich všech myslím. Dal jsem jasně najevo, jak mě tím rozčílili. Pak jsem si řek, že se z toho poučím, a zašel jsem na pivo. Dáme další, pane Strax?“

„Zvu vás,“ řekl pan Strax a dopil. Nepoložil však sklenici zpět na bar, ale místo toho ji ledabyle rozdrtil mezi prsty. Vybuchla a zasypala okolí sprškou úlomků a střepin. „Hochu!“ zahlaholil Strax přes bar. „Další dvě!“

Holka za barem si povzdechla, otočila se od štamgasta, kterého právě obsluhovala, a začala čepovat další dvě pinty.

„Dnes nepracujete, pane Strax?“ zeptal se Bellamy, zatímco čekali.

„Má paní musela pryč. Odmítl jsem ji doprovodit. Bystrý strategický úsudek mi sdělil, že budete zde.“

„To je fajn,“ řekl Bellamy, ale stále se mračil.

„A vaše neustálá zloba mi přijde osvěžující. Lidská rasa má ve zvyku svůj hněv skrývat. Později bychom si mohli zazápasit,“ navrhl Strax nadějně.

„Dnes ne. Tuším, že už jsem krapet přebral. A zejtra vodpoledne mám zápas. Přijďte se mrknout, esli máte chuť. V Blackfriars.“

„Ohó, zábava!“ přikývl Strax. Protože v podstatě neměl krk, musel se předklonit většinou trupu. „Možná že přijdu. A kolik lidí zabijete?“

Když pánové Strax a Bellamy skončili a odcházeli, byla již hospoda téměř prázdná. Jak již bylo řečeno, Strax považoval Bellamyho společnost za osvěžující právě z toho důvodu, že na rozdíl od většiny ostatních dával Bellamy svůj vztek najevo v každičkém slově i výrazu, každičkém pohybu i činu. Strax Bellamymu nikdy neprozradil, že on sám vlastně člověkem není, že je ve skutečnosti naklonovaným válečníkem mnohem dokonalejší rasy Sontaranů, který dělá dočasně služebníka pravěké ještěří ženě. Avšak i kdyby to Bellamy zjistil, pravděpodobně by pouze pokýval hlavou, upil piva a začal si stěžovat na současný stav East Endu. Nebo na to, jak neschopná je vláda. Nebo na cenu piva. Pojem přátelství jim byl oběma cizí, ale kdyby po nich někdo přece jen chtěl, aby všechny své přátele vyjmenovali, každý z nich by se objevil na onom poměrně krátkém seznamu toho druhého.

Co se Bellamyho týče, Strax by pravděpodobně bylo vůbec jediným jménem, které by se na seznamu objevilo.

„Tak třebas zejtra v Blackfriars,“ prohlásil Bellamy, když se před hospodou loučili.

„Je to bezpochyby možné,“ souhlasil Strax. Poplácal Bellamyho po zádech, až se chlapovi podlomila kolena. Byl o celou hlavu vyšší než Strax a téměř stejně robustní — byl také jedním z mála lidí, kteří se vydrželi se Straxem rvát víc než jen několik vteřin. „Bojoval jsem s Bezhlavými mnichy,“ pověděl mu Strax. „Zítra to bude hračka. Měli bychom se sejít předem a probrat vhodnou strategii.“

„Pro mě za mě,“ opáčil Bellamy. „Tak dobrou.“ Pokusil se mu vrátit plácnutí do zad, ale rány, která by kohokoliv jiného složila na zem, si Strax stěží povšiml.

Strax Bellamyho sledoval, jak mizí v dálce, dokud se z něj v záři plynových lamp nestal pouhý stín. Pak se otočil a vydal zpátky směrem na Paternoster Row. Ve vzduchu opět vířil sníh a na kabát mu líně dosedlo několik sněhových vloček. Straxovi však zima nevadila. Zabýval se tím, jaké úkoly ho čekají, až dorazí domů. Je třeba připravit monitorovací systém. A jeho blaster potřebuje dobít a deionizovat. Pak musí zkontrolovat zámky na oknech a dveřích, aby se ujistil, že se nikdo nepokusil o násilné vniknutí. A pak ještě zbývá umýt nádobí.

Cesta domů chladnou nocí Bellamymu pročistila hlavu. Sněžení nabývalo na síle a sníh začal pokrývat chodník i jeho široká ramena. Ulice byly tiché, i když ne úplně opuštěné. Přece jen je to Londýn. Za rachotu kopyt a okovaných kol projela kolem opožděná drožka. Ze vstupu do úzké uličky na něj blýskl děravý úsměv ženy se silně zmalovaným obličejem. Nevšímal si jí.

O něco dál, když procházel po straně veliké průmyslové budovy, si na zdi další úzké uličky povšiml stínu jakési postavy. Postava zvedla ruku a pokynula. Ani jí si však Bellamy nevšímal.

Až na to, že…

Zarazil se a otočil zpět. Viděl stín na zdi. Viděl i lampu, která ho vrhala. Ale — čí stín to byl? Nikdo tam nestál.

Stín na něj opět neodbytně pokynul. Pak, jako by předpokládal, že ho bude Bellamy následovat, se otočil a vydal uličkou pryč. Bellamy stále nikoho neviděl, a neslyšel ani žádné kroky. Rozhlédl se, aby zjistil, zda si toho stínu všiml i někdo další, ale ulice byla prázdná. Tvář mu potemněla dalším návalem vzteku, ale nakonec mu zvědavost přece jenom nedala.

V uličce byla tma, ale přesto byl Bellamy schopen na zdi před sebou stín rozeznat. Stín zaváhal, obrátil se a opět pokynul. Ať už je ten šprýmař kdokoliv, už mu to nebude připadat tak vtipné, až ho Bellamy dožene. Pěkně jasně mu vysvětlí, co si o takových kouzelnických kouscích myslí.

Bellamy přidal do kroku a vyrazil svižně vpřed. Ulička náhle zatočila a vedla dál kolem vrat veliké budovy — nějakého opuštěného skladu či továrny. Tato část uličky byla zalita bledou nažloutlou září. Na konci, kde se průchod zase napojoval na hlavní třídu, stála svítilna. Sněhové vločky se proplétaly, tančily proti světlu a neslyšně dosedaly na chladnou zem. Po stínu, ani po nikom, kdo by jej byl vrhal, nebylo ani stopy. Bellamy hněvivě zabručel a otočil se, že se vrátí zpátky, odkud přišel. V tu chvíli se ze vchodu do velké budovy vynořil muž a Bellamy samým úlekem zalapal po dechu. Nebyla to ta samá postava, co předtím vrhala stín, tím si byl jistý. Tento chlap byl hubenější, skoro až vychrtlý. Měl hluboko posazené oči, propadlé tváře a nos jako zobák. A na sobě měl docela výrazný frak, nemluvě o černém cylindru, z jehož zadní části splýval tmavý závoj. Ačkoliv to zcela jistě nebyl on, kdo ten stín vrhal, přesto vypadal, jako by právě vyrostl ze tmy. Zvedl ruku na pozdrav a Bellamy si všiml, že jeho rukavice jsou tak tmavé, jako by úplně pohlcovaly světlo.

„Na to bacha, takhle se tu plížit,“ prohlásil Bellamy. „Heleďte, neviděl jste tu procházet ňákýho dalšího chlápka?“

„Jen vás,“ odpověděl muž hlubokým a zvučným hlasem. Jeho ponurý výraz zůstal bez pohnutí.

„Vypadáte, jako byste šel právě z funusu,“ prohlásil Bellamy.

Výraz nehybné postavy se stále nezměnil. „A pak že negramotní nemají smysl pro ironii.“

Bellamy opět pocítil, jak to v něm vře. „Že co? To mě jako urážíte?“ Vykročil vpřed a zvedl hrozivě pěsti.

O pár okamžiků později se černě oděný muž vydal pomalu uličkou pryč. Zastavil se a chvíli vypadal, jako by se mu chtělo kýchnout. Jeho nicneříkající tvář sebou zničehonic zaškubala a objevil se na ní děsivý výraz čistého vzteku. Trvalo to však pouhý okamžik, pak se hněv rozplynul a mužova tvář se vrátila do své původní, bezvýrazné podoby.

Na zemi za ním ležel bezvládný Bellamy, celý zkroucený a bez pohnutí. Oblečení se na scvrklé, vyzáblé slupce jeho těla zdálo až příliš veliké. Jeho kostnatá ruka s bezmasými prsty se natahovala po dlažebních kostkách, jako by se Bellamy ještě zoufale snažil zachytit poslední okamžiky života.

Kapitola

2

„Krále Artuše.“

„Ne.“

Clara se zamračila. „Jak to myslíš, ne?“

Doktor právě zkoumal konzoli TARDIS. Nevzhlédl však, pouze zdvihl ruku jako dopravní policista na křižovatce. „Ne. Krále Artuše ne.“

„Vždyť jsi říkal, že si můžu vybrat.“

„V rozumných mezích.“ Stále nevzhlédl.

„Tos neřekl. Řekls, že si můžu vybrat. Kamkoliv, kdykoliv, kohokoliv. Tak si vybírám Krále Artuše.“

„Ne.“

„Tady už jsme byli.“

„Stále ne.“ Tentokrát Doktor vzhlédl. Oči měl zastíněné, a tak si Clara nemohla být jistá, zda žertuje, nebo to myslí smrtelně vážně. Obličej měl vždycky vážný, jen oči ho prozrazovaly. Když byly vidět.

„A proč teda ne?“

„Špatný čas, nic víc.“

„Máš něco lepšího na práci?“

„Ne, artušovská doba je špatný čas. Smradlavý, špinavý a nebezpečný. Nelíbilo by se ti to. A navíc…“ Otočil se zpět ke konzoli, zahleděl na monitor a podepřel si bradu dlaní.

„Navíc?“ Clara přišla blíž a naklonila se mu přes rameno, aby na pomíchané linky, klikyháky a skvrny na obrazovce lépe viděla. „A navíc co?“

Doktor si povzdechl, narovnal se a mávl rukou. „No, podívej se sama. Jen se koukni. Tamhle. Vidíš?“

„Hm, ne. Je to porouchané?“

Doktor ani neodpověděl, pouze zvedl obočí.

„Tak co teda?“

„Výkyv napětí.“

„Něco je špatně s TARDIS?“

„Ne, s TARDIS ne. Výkyv napětí někdy ke konci devatenáctého století, přímo v srdci Londýna. Jakýsi postnukleární napájecí zdroj. To je průšvih. Hm, a mají ho chráněný,“ vyrazil kolem konzole, spojil ruce za zády a sklonil hlavu v hlubokém rozjímání. „Což jen potvrzuje mou domněnku, že se nemůže jednat o přírodní úkaz, ani o žádnou mechanickou závadu.“

„Správně. Říkals pozdně viktoriánský Londýn?“

„Přesně tak.“

„Nemůže to být Madam Vastra? Možná, že Strax blbne s nějakou postnukleární zbraní nebo tak něco.“

„To téměř určitě dělá. Ale ne.“ Doktor zavrtěl hlavou. „Ne, ne, ne. Takhle nedbalí by nikdy nebyli. Tohle je někdo, kdo nechce být odhalen, ale přitom nemá ani zdání, jak anachronické je jeho jednání.“

„Takže ty navrhuješ, že se vykašleme na krále Artuše a půjdeme vyřešit tady to postnukleární přepětí?“

Doktor už se zabýval kontrolkami. „To nebyl žádný návrh.“ Vrhl na Claru rychlý pohled. „Měli bychom se převléct do něčeho, v čem trochu splyneme, co ty na to?“

„Ty už teď vypadáš jako viktorián,“ odpověděla.

„Jen jsem chtěl být taktní, ale o sobě jsem ani tak nemluvil.“

„Tak to je teda poprvé,“ zabrblala Clara a podívala se na sebe ve své modré blůzce a krátké sukni. Možná na tom něco bude. „Tak já teda vyštrachám něco, co se bude líbit pozdním viktoriánům.“

Doktor už se znovu zabýval ovládáním, tahal za páčky a kontroloval číselník. „Hlavně něco praktického. Bude to smradlavé, špinavé a nebezpečné,“ varoval. „Bude se ti tam líbit.“

Na stromech se jako křehounká kvítka držela jinovatka a sníh byl pokrytý silným ledovým povlakem. Z okenních parapetů a říms vyrůstaly rampouchy. A vůbec nejpůsobivější byla rozlehlá šířka řeky Temže, ze které se stala tabule matného ledu.

„Je tu tedy svěže,“ poznamenal Doktor.

Claře se před ústy tvořily obláčky mlhavého dechu. „To si piš. Vlastně ne, nepiš si to,“ dodala spěšně. Doktor dokázal někdy brát věci dost doslovně.

TARDIS přistála ve stísněné opuštěné ulici poblíž řeky. Sníh byl zcela neporušený, z čehož dvojice usoudila, že tu žádný velký ruch nehrozí.

„Takže máš nějaký přístroj, co nás dovede k tomu zdroji?“ zeptala se Clara, když vyrazili po chodníku směrem k řece.

„Výkyv napětí. Nebyl to žádný zdroj, byl to výkyv napětí. Výkyv napětí, co z nějakého zdroje vznikl.“

„A v tom je rozdíl, že?“

„Správně. A poněvadž to byl výkyv, odehrálo se to jen jednou. Takže je pryč a není tu co objevit.“

„Ledaže se to stane znovu?“

„Ledaže se to stane znovu. A v tom případě…,“ vytáhl z kapsy sonický šroubovák a zkontroloval nastavení. „A v tom případě se o tom dozvíme. Ale nemůžeme tu jen tak vyčkávat, až se to stane, protože se to třeba nestane.“

„Tak jak ten zdroj najdeme?“

„Budeme pátrat. TARDIS nás dopravila, co nejblíž mohla, ale stále můžeme být docela daleko.“

„Aha, takže to je všechno?“

„Na to, že jsme procestovali pár století napříč pár miliony světelných let, to není špatné. A mimoto by nemělo být dvakrát těžké vystopovat v Londýně mimozemšťana. Pravděpodobně bude nápadný, povýšený a bude si o sobě myslet, že je lepší než ostatní.“

Clara Doktora zpražila pohledem. „Jak jinak?“

Doktor se zamračil. „Naznačuješ snad něco?“

„Kdepak,“ opáčila Clara rychle. „Co máme tedy v plánu? Stavíme se na Paternoster Row a poradíme se s našimi přáteli?“„Myslíš Vastru, Straxe a Jenny? Ale ne, nemusíme je vůbec rušit. Věř mi.“ Zavrtěl hlavou. „Bude to hračka.“

Bylo pozdní dopoledne, na Zimním trhu byla hlava na hlavě a Doktor s Clarou se nechali strhnout davem.

„Takže tady ten výkyv napětí je pěkně naléhavá záležitost, co?“ řekla Clara s pusou plnou pečených kaštanů.

Doktor právě zkoumal pečenou bramboru a rozmýšlel se, jak nejlépe na ni. „Vyšetřujeme,“ prohlásil a pak si strčil do úst obrovský kus. Zalapal po dechu a začal s ústy dokořán poskakovat z nohy na nohu.

„Horký?“ hádala Clara.

Doktor zuřivě zakýval hlavou a zároveň vrhl zamračený pohled na poblíž stojícího chlapce, který se té podívané nemohl přestat smát.

„Myslím, žes jenom potřeboval důvod, proč nejít navštívit krále Artuše.“

„Vůbec ne.“ Doktor začal urputně foukat na zbylý kousek kouřící brambory. „Když jsem ho navštívil naposledy, strhl se trochu povyk kvůli jednomu meči.“

„Kecáš!“

„Byl to tehdy ještě mladík. Přiběhl za mnou s tím, že potřebuje nějaký meč, tak jsem mu ho dal.“

„Což byl průšvih.“

Doktor opatrně zkusil další kousek brambory. „Zjevně ano,“ prohlásil s plnou pusou. „Prý měl vytáhnout ten meč z kamene sám. Mnoho povyku pro nic, pokud chceš vědět, co si myslím já. Ale na den to ze mě udělalo anglického krále. Pak jsem mu trůn postoupil a nic vážného se nesemlelo. Budeme tu stát a tlachat celý den?“

„Promiň.“

„A copak je támhleto?“ Nečekal na odpověď, jen spolkl zbytek brambory a zmizel v davu.

Hlavním bodem celého trhu byl veliký kolotoč. Clara sledovala, jak se dřevění koně na své cestě kolem dokola zvedají a klesají. Spolu s kolotočovou hudbou se z toho stala téměř hypnotická podívaná. Doktor zůstal chvíli s ní a sledoval je taky, pak se rozdělili a potkali znovu u stánku s hadrovými panenkami a látkovými peněženkami.

„Bavíš se, zlato?“ zeptala se žena u stánku.

„To teda jo,“ ujistila ji Clara a jenom doufala, že to řekla dost nahlas, aby přehlušila Doktorovu méně nadšenou odpověď. „Je tu někde věštec?“ zeptala se jen tak z rozmaru.

„Toho najdete v Karnevalu.“

„Karnevalu?“

Žena ukázala prstem. „Támhle tím směrem je Karneval kuriozit. Mají tam všecko možný. Ale bude vás to stát další penci.“

„Jdeme to zkusit?“ zeptala se Clara Doktora.

„No, ano. Zní to…“

„Kuriózně?“

Doktor se pousmál. „Záhadně.“

Doktor předal u brány do Karnevalu kuriozit dvě lesklé mince a na oplátku získal dvě lepenkové vstupenky.

„Dyž se budete chtít někdy pozdějc vrátit, stačí je jenom ukázat, pane,“ řekl mu chlapec u brány. „Ale pozor, platěj jen dneska. Zítra budou lístky jinak barevný.“

Byl to otevřený prostor, v jehož středu se zimomřivě tisklo několik malých krámků s rozestavěnými stany po obvodu. Věštkyně trochu zklamala. Byla to postarší žena celá zahalená do šátku sedící shrbeně nad křišťálovou koulí. Nejdřív připravila Claru o další půlpenci a pak začala nad koulí přejíždět prsty. Po chvíli nahodila znuděný výraz a začala Claře vykládat nějaké žvásty o tom, že potká vysokého hezkého cizince a že pak spolu vyrazí na dlouhou cestu.

„Tak je to asi pravda, no,“ řekla Doktorovi. „Chceš to taky vyzkoušet?“

Zavrtěl hlavou. „Buď je to šarlatánka, a v tom případě to nemá smysl, anebo opravdu vidí do budoucnosti, a v tom případě by jí naše setkání pravděpodobně způsobilo infarkt.“

Více ho zaujala výstava „Ne-stvůr“. Vstoupili do stanu a ocitli se v přítomnosti skleněných vitrín naplněných jakousi organickou hmotou a prapodivných sošek. Štítky tvrdily, že se jedná o vše možné —

od hvězdného dítěte, které se narodilo mrtvé, po druh měsíčního prasete nalezeného ve španělských horách.

Nejcennějším kouskem byla mrtvá mořská panna vystavená ve skleněné vitríně na opačné straně stanu. Doktor jí věnoval jen letmý pohled. „Zjevný podvod,“ prohlásil hlasitě. „Kůže má divnou barvu a ploutve jsou úplně špatně.“

Takhle Claru uvedl do rozpaků ještě jednou, když nahlas zazíval během silákovy ukázky před stanem. Byl to chlap jako hora s trupem celým pokrytým tetováním, z nichž jedno znázorňovalo na bicepsu dýku a druhé řetězy přes celou hruď. Svou holou hlavou a širokou stavbou těla Claře trochu připomínal Straxe, až na to, že tenhle muž byl daleko vyšší — určitě měl přes metr osmdesát. Na zbytek publika zapůsobil tím, jak rukou roztříštil hromadu cihel, čelem rozlámal kamennou desku a nakonec se dal do zvedání kovové tyče s nůšemi plnými kamení po obou stranách.

Namáhal se a chrochtal, svaly na krku a pažích se mu začaly impozantně rýsovat a nakonec se mu povedlo zvednout kameny ze země. Podepřel si nohy, zvedl tyč až k hrudi a s obrovským úsilím se mu ji podařilo vyzvednout nad hlavu.

Doktor si povzdechl a rozhlédl se, aby zjistil, jestli tu někde není něco zajímavějšího.

„Máme problém, pane?“ zavrčel silák a pomalu začal spouštět tyč k zemi. Nechal si ji však zapřenou o hruď a dál hleděl upřeně na Doktora.

„Já?“

„Ano, vy.“

„Pardon.“ Doktor vyrazil směrem k silákovi. „Prostě jste mě bohužel zas tak nenadchnul.“

„Vážně?“

„Doktore,“ řekla Clara varovně.

Očekávání ostatních přihlížejících bylo téměř hmatatelné. Silák stále zíral na Doktora. „Myslím, že na vás můžu udělat dojem celkem rychle.“

„To si vážně myslíte?“ zeptal se Doktor, otočil na Claru a pokrčil rameny. Pak silákovi sebral tyč a uchopil ji nenuceně jednou rukou. Ruka se mu ani nezatřásla. „Směle do toho. Dovolte, abych vám zatím podržel tohle.“

Silák na něj vyvalil užasle oči.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Doktor.

„Michael.“

„Michael jak?“

„Michael, pane.“

„Ne, ne, ne. Moment, jenom to odložím.“ Doktor opatrně položil tyč na zem. „Jak se jmenujete příjmením? Michael jak?“

„A jo. Michael Smith.“

„Ha!“ Doktor se zničehonic zeširoka usmál. „Já jsem taky Smith. Doktor John Smith, teda tak trochu. My Smithové musíme držet pospolu. A fajn představení, mimochodem. Možná jen trochu zapracujte na prezentaci. Vymyslete si nějaké povídání kolem, ať to lidi zajímá.“

„Ano,“ odpověděl silák Michael. „Děkuji, pane.“

Doktor se už chystal k odchodu. „V pořádku. A ještě něco,“ řekl a na okamžik se otočil zpět. „A taky se snažte, ať to nevypadá úplně jednoduše.“

„Nikdy v životě jsem se takhle nestyděla,“ prohlásila Clara, když se dali na odchod a nevšímali si upřených pohledů z davu.

„Ale ano, styděla.“

„Ano, styděla,“ připustila. „Ale pravděpodobně jsem tehdy byla taky s tebou.“

Poslední stan, který navštívili, stál na opačné straně prostranství a cedule nad ním hlásala Magye stínového divadla.

„Kdyby byli co k čemu,“ nechal se slyšet Doktor, „věděli by, jak se píše magie.“

„Nebuď tak nabručený a pojď si užít představení,“ nakázala mu Clara.

Představení už začalo, a tak se vydali k nejbližším volným místům v zadní části potemnělého stanu. Clara vykulila překvapeně oči přes hlavy ostatních diváků. Zpoza tenkého plátna prosvítalo světlo a vystřihované loutky mezi světlem a plátnem vrhaly stíny. Hra vlastně ani neměla příběh, alespoň ne v této části představení. Byla to spíš pastva pro oči —

tanec zvířat, poletování ptáků, lidské postavy tak reálné a tak oduševnělé, že bylo snadné uvěřit, že to je všechno skutečné, že to je živé.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2