Copyright © Zuzana Beranová, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-873-3

ISBN mobi 978-80-7462-894-8

K hrobu šel opět raději až za soumraku, aby mohl nerušeně truchlit, protože k chlapovi se srdceryvný pláč nehodil. V dálce pod nimi se už rozsvěcela hradecká světla, která mu připomněla jasné africké noci plné hvězd. Pocítil bodnutí pramenící ze špatného svědomí. Tolik nocí strávil bez ní… Stovky těch nádherných nocí, kdy se odevšad ozývaly zvuky buše, kdy člověku hlasitě tlouklo srdce z neustálé přítomnosti nebezpečí, ale kdy šlo hovořit o čemkoliv nebo se milovat bez zábran. Za těch nocí se dalo dostat na dřeň drahého člověka a vytvořit pevné základy pro láskyplný vztah, partnerství i přátelství, které by trvaly až do stáří. Ale propásl to, a vlastní vinou.

Teprve když ji ztratil, začal po ní bezmezně toužit. Ještě že tu s ním byla ta malá. Její drobná ručka spočívala v jeho obrovité dlani a hledala v ní ochranu i důvěru. Stejně jako tehdy ona, jenže on ji zklamal. A najednou život, ta nejvzácnější věc, zhasl, jako když sfoukne svíčku.

Ručka dítěte se zachvěla zimou. Budou už muset jít. Věděl, že až se vypláče, pořád si to bude vyčítat. Přál by si, aby se mohl vrátit zpátky, aby znovu čelil stejným situacím. Dneska už by se choval jinak. To by ji snad zachránilo.

„Tak pojď, ty moje děvče. Dáme si teplý čaj a pak uvařím něco k večeři.“ Život stále dával druhé šance, ale bohužel jen některým.

KAPITOLA 1

KRVAVÁ KAŠE

Nákladní letadlo pozvolna ukusovalo předlouhé kilometry nad Saharou. Bylo jako loď prorážející si cestu nesmírnými oceány. Za jasné noci úplněk osvětloval písečné pláně, které se stříbřitě leskly. Uprostřed nekonečných pustin vystupovaly černé skály.

Eva se nemohla odlepit od okénka. Připadalo jí, že ty bezmezné pláně představují předěl mezi známým a neznámým a že zrovna vstupuje na novou půdu, kde platí úplně jiná pravidla.

I když motory letounu hlučně vibrovaly, dovedla si představit, že dole panuje naprosté ticho. Ta nekonečnost vstřebá všechno a jakákoliv chyba bude jen zrnkem písku uprostřed písečných mas. V Africe se dá všechno do pořádku právě díky novým pravidlům, bude to něco jako se znovu narodit a začít život nezatížený minulostí. Všichni, kdo jí komplikovali život, z redakce, z poradny, jsou daleko. Nikdo ji nenajde, nikdo se jí nedovolá.

Eva se popaměti snažila nahmatat vedle sebe Vladimíra, ale jeho sedadlo bylo prázdné. Odepnula si bezpečnostní pás, prošla uličkou a kývla na stevarda, aby jí otevřel dveře do nákladového prostoru. K pocitu úplného bezpečí jí chyběla přítomnost manžela, který od jejich seznámení zabíral celý její svět. Když vstoupila do nákladového prostoru, otřásla se, protože tam bylo o poznání chladněji.

Uprostřed stály dvě klece. Každá z nich byla stavěna tak, aby unesla dvě tuny. Tolik vážil jejich vzácný obsah, který musel do Afriky dorazit v pořádku.

Samozřejmě že Vladimír u nich nocoval. Klece měly otevřený prostor vpředu i vzadu, vyplněný bytelnými mřížemi se zhruba třiceticentimetrovými mezerami. Přední mříž sloužila k tomu, aby mohli zvířata krmit, a díky zadní mříži se dal uklízet trus a případně větrat. Otvor nahoře umožňoval píchnout zvířatům uklidňující injekce, protože jejich temperament se mohl kdykoliv probudit.

Eva přikročila ke kleci, v níž byla Kabiré, která klesla na všechny čtyři a pospávala. Klece byly stavěny tak, aby se zvíře nemohlo otočit, ale aby mohlo pohodlně odpočívat. Vpředu dole pod mřížemi byla klec opancéřovaná, aby zvíře svým rohem, jejž mohlo v mžiku použít jako smrtící nástroj, neroztříštilo bednu.

„Tak tady jsi, holčičko,“ podrbala Eva samici po drsné kůži. Podobně jako ošetřovatelé si zvykla nazývat ta obrovská zvířata zdrobnělinami. Bůhví kolik času těmto velikánům ještě na naší planetě zbývalo, a tak si rozmazlování zasloužila.

„Ani nevíš, Kabirko, jak moc toho máme společného.“ Eva jemně přejela dlouhé chlupy na uších samice. Byly znakem její jedinečnosti. Kabiré patřila k nosorožcům širokohubým, a to k severnímu poddruhu, jenž se ocitl na hranici vymření. Na celém světě existovalo jen sedm jedinců a ti všichni žili v zajetí. Šest bylo majetkem královéhradecké ZOO, kam byli v minulosti převezeni z Afriky, ale v Africe samotné je již pytláci úplně vyhubili. Sedmý patřil chartúmské ZOO a byl propůjčen do jedné americké zoologické zahrady, opět k marným pokusům o rozmnožení. Súdán, podobně jako Kongo, byl původně domovem těchto unikátních zvířat, ale týmy vědců, které pečlivě propátrávaly jeho území, smutně hlásily, že všichni divoce žijící nosorožci tam byli vybiti do posledního.

„A tady máme Vladimíra,“ řekla směrem k samici.

Seděl u klece před Samsonem, nosorožčím samcem. Pochrupoval, ale jednu ruku měl prostrčenou skrz mříže a i v polospánku šimral nosorožce mezi očima. Nosorožčí roh, pytláky tak ceněný, by jej mohl kdykoliv probodnout. Ale pravda byla ta, že mohl probodnout kohokoliv, jen ne Vladimíra.

Eva se ani v přítmí nemohla ubránit, aby si snad už potisící podrobně neprohlédla jeho svalnaté tělo. To právě díky jeho vytrvalosti teď seděli v letadle do Zimbabwe, neboť Vladimír si vydupal transport posledních dvou nosorožců do soukromé rezervace v Zimbabwe. Všechny přesvědčil, že jim v přirozených podmínkách bude lépe. Nosorožci se dostanou ke své původní potravě, budou mít k dispozici neomezený výběh a zlenivělý samec bude přinucen znovu bojovat o své teritorium. Samice pak na jeho vítězství odpoví zvýšenou hladinou pohlavních hormonů, a tím se její reprodukční cyklus znovu nastartuje. Tak se jí podaří znovu zabřeznout, a díky tomu bude jejich živočišný poddruh zachráněn.

Vyčerpávající boj s úřady Vladimír vyhrál, protože se nad všemi tyčil jako autorita, už díky své výšce. Když se musel nyní krčit vedle klece, svaly se mu napínaly. Jeho tělo bylo směsicí síly i něžnosti, výbušnosti i starostlivosti, a na Evu ta kombinace i po několikaletém manželství působila jako vzrušující vábnička. Stejně tak tato směs platila na nosorožce. Právě díky nepřetržité láskyplné péči je Vladimír utáhl na vařené nudli, ale dovedl je i razantně srovnat. Prostě to s nosorožci uměl, šli za ním jako za krysařem. Eva si byla jistá, že za ta léta společného soužití od něj hodně pochytila.

Natáhla ruku, aby tentokráte pohladila Samsona. Jeho kůže byla rýhovaná, drsná, odírala bříška prstů, jako kdyby člověk hladil kůru stromu. Sjela rukou od očí k rohu, tam zvíře nemohlo nic cítit, ale Eva ano. Rohovina byla lesklá, jak si Samson roh neustále obrušoval, a na konci roztřepená. I když roh vypadal tvrdě, skládal se z keratinu, podobné látky jako jsou vlasy nebo nehty, jen to byla nehtovina napresovaná do dvou úžasných těžkých ozdob těchto zvířat. Teď si ještě pohladí ten druhý roh a…

Jenže zvíře se probudilo a v šoku z neznámého prostředí se rázem ocitlo na všech čtyřech, podrážděné na nejvyšší míru. Během okamžiku se tato obrovitá masa mrštně vzepjala, instinktivně vyjela rohem dopředu a přitlačila Evinu ruku k opancéřování. Eva sice ucítila bolest, ale hned na ni zapomněla kvůli strachu, že se všichni probudí. Vladimír byl okamžitě na nohou. Nešetrně ji odstrčil, i když jí z dlaně crčela krev, chytil oběma rukama Samsonův dlouhý roh a začal na nosorožce mluvit hlubokou, nesrozumitelnou řečí.

„Same, Samíčku, uklidni se,“ pokusila se i Eva, ale z Vladimírova vražedného pohledu vyčetla: zase ta tvoje nervozita. Nemůžeš se ke zvířeti přibližovat, když sama nejsi v pohodě. Jak se ke kleci sbíhali další lidé, veterinář a další ošetřovatel, zvíře se dostávalo do stále větší ráže. I Vladimír to musel vzdát a vyndat ruce z klece. Kývl na veterináře, aby připravil uklidňující dávku.

Jenže nosorožec už nebyl k zastavení. Na krátkých nožkách si rychle zacouval a pak se rozběhl vpřed. Rána – a vzápětí za ní následovala další. Eva měla pocit, že i letoun zakolísal. Klec se začala kymácet ze strany na stranu a veterinář jen s obtížemi balancoval se stříkačkou nad malým otvorem. Samson nebyl na tak malý prostor zvyklý a to jej rozzuřilo ještě víc. Nemohl se otočit, mohl jen dozadu a pak dopředu. V tu chvíli se v otvoru nahoře zjevil veterinář. Samson se na něj v údivu podíval. Jeho tělo se přitom setrvačností pohybovalo proti opancéřování, ale roh mířil nahoru a nosorožec narazil do stěny bedny svou tlamou, z níž se okamžitě stala krvavá kaše.

„Jestli to nepřežije, tak tě vážně asi zabiju,“ řekl Vladimír a Evu zamrazilo ne to, co řekl, ale že to řekl nezúčastněně, jako kdyby všichni kolem nebyli pokropeni krví toho neovladatelného zvířete, které se chystali zachránit.

KAPITOLA 2

POVOLENÍ ZA DVA MILIONY

Rozednělo se a letadlo začalo klesat k Harare. Nad náhorní plošinou, pokrývající téměř celé Zimbabwe, se převalovaly mlhy. Náhorní plošina, neboli také Highveld, představovala jednolitou, mírně zvlněnou savanu porostlou lesem miombo, který tvořily mohutné a vysoké stromy s hustými korunami. Jednolitost krajiny byla porušena až na samotných hranicích Zimbabwe se Zambií – tam, kde se do hlubokého kaňonu burácivě řítily Viktoriiny vodopády. O něco dál na zambijských hranicích se náhorní plošina razantně sesunula do propadliny, v níž byl rozložen světově proslulý národní park Mana Pools. Na mosambických hranicích zase z náhorní plošiny vystoupily zlatonosné hory Chimanimani protkané pytláckými stezkami. Evina pozornost se ale upínala k jihoafrickým hranicím, kde náhorní rovina pomalu sestupovala do vyprahlé a drsné nížiny, kterou bílí osadníci nazvali Lowveld.

„Láďo,“ strčila do něj Eva jemně. Rychle se od myšlenek na jejich nové působiště vrátila do reality a znepokojeně sledovala manželův obličej. Po vyčerpávajícím boji s nosorožcem okamžitě usnul. Prudce a přerývavě vydechoval, jako kdyby počítal s tím, že si mnoho klidného spánku neužije.

„Mluv se mnou, prosím,“ zatřásla s ním. Cítila se provinile. I když už byli v Africe, kde měla začít s čistým štítem, zase sklouzávala do staré a známé drásavé nejistoty. „Je mi to moc líto... Doufám, že jsem nezrušila celý projekt.“ Vladimír se probudil, výmluvně se na ni podíval a zase se od ní odvrátil. Evě po tom pohledu vyskočilo srdce až do krku.

Změny tlaku v nízké oblačnosti otřásaly letadlem a brzy začali prudce klesat. Zahlédla navigační věž postavenou jako kopii kónické věže z Velkého Zimbabwe. Velké Zimbabwe bylo největší kamennou stavbou v Africe na jih od pyramid. Bylo opředeno tolika mýty, že se dokonce věřilo, že jej postavili mimozemšťané nebo běloši. Kónická věž, která měla s největší pravděpodobností náboženský význam, a Velká ohrada tvořená šnekovitými chodbami byly vystavěny z přepečlivě opracovaných kamenů bez použití jakéhokoliv pojiva. Stavby přetrvaly neuvěřitelných osm set let. Spolu s bohatými nálezy zlatých předmětů to podporovalo teorie o tom, že Velké Zimbabwe je městem královny ze Sáby nebo místem bájných dolů krále Šalamouna. Magické místo ale nakonec přilákalo tolik osadníků, že je půda a vodní zdroje nebyly schopny uživit. Království se poté rozštěpilo na několik menších, nicméně dalo název celé zemi – Zimbabwe, což v převládající šónštině znamená „kamenný dům“.

„Doklady, všechny doklady, od všech,“ vyštěkl voják s puškou, který k letadlu přirázoval. Bylo zřejmé, že doba králů z Velkého Zimbabwe je již dávnou minulostí. Puška byla na konci opatřena bodcem plným skvrn, zřejmě od častého používání, jako kdyby nebyly k dispozici náboje.

Eva se instinktivně podívala na svou zraněnou ruku a všimla si, že krvavá skvrna pomalu, ale jistě prosakuje kapesníkem a krev začne zanedlouho kapat na zem. Dělalo se jí mdlo, ale nechtěla obtěžovat, v prvé řadě šlo přece o nosorožce.

„Exportní a importní povolení. Veterinární osvědčení pro převoz živých zvířat. Importní a exportní certifikát CITES. Veterinární osvědčení TRACES,“ vykládal Vladimír všechny dokumenty na křídlo letadla. Evě připadalo, že se chová jako triumfující hráč karet, protože dokumenty měl vždycky v naprostém pořádku. Eva mezitím za plotem přistávací plochy zaznamenala širokou krempu Craigova koženého klobouku. Craig byl majitelem rezervace Msavo Valley Conservancy a s radostí souhlasil, že vzácné nosorožce přijme. Patřil k takzvaným bílým Rhodesanům neboli anglicky mluvícím potomkům bílých kolonizátorů, kteří se v Zimbabwe usídlili před více než sto lety.

„Bože, ten chlap si snad nikdy nepořídí boty,“ řekl Vladimír směrem k Evě a poprvé se usmál. Craig stál za plotem v pumpkách, naboso, a to ne proto, že by si obuv nemohl dovolit.

„Rhodesané se tak adaptovali, až se z nich stali bílí Afričané. Převzali spoustu z místních zvyklostí...,“ usmála se Eva na Vladimíra. „V Zimbabwe jim bude dobře. Craig přece psal, že už jim vybudoval ohrady,“ dodala. Chtěla mu proudem slov vyjádřit svou vděčnost za to, že ji právě vzal na milost a promluvil na ni. Podobně jako Vladimír byla přesvědčena, že v Zimbabwe, které bylo ještě donedávna považováno za Švýcarsko Afriky, bude nosorožcům dobře. Byla to jedna z mála možností, okolní země byly zmítány korupcí nebo klanovými nepokoji. V Zimbabwe sice již od nezávislosti vládl diktátor, ale země díky předchozímu náskoku pořád vyčnívala nad ostatními svou infrastrukturou, vzdělaností obyvatel i celkovou životní úrovní. Alespoň to Craig říkal při jednom z mnoha hovorů přes Skype, stejně jako tvrdil, že jeho rezervace je nejbezpečnějším místem na světě a že bezpečnost nosorožců je pojištěná, ačkoli se podle něj celá Afrika hemžila krvežíznivými pytláky, kteří se v honbě za rohovinou nezastavili před ničím.

„Půjdu se podívat na Samsona.“ Eva chtěla Vladimírovo smířlivé gesto maximálně využít. „Zdálky,“ dodala rychle.

„Potřebuje do výběhu,“ odvětil Vladimír. „Musí se mu rozproudit krev a taky rychle zašít poraněná tlama, než se do ní pustí infekce.“ Obrovité zvíře po uklidňující injekci rychle usnulo. Všichni ale věděli, že po tak dlouhém letu nesmí transport do rezervace zabrat ani minutu navíc. „Craig říkal, že zařídil policejní eskortu, prý srovnatelnou s tou, kterou má sám vůdce!“ zavolal ještě Vladimír na Evu.

Nákladní prostor letadla se začal otevírat. Přijel malý jeřáb, objednaný Craigem, aby dostal klece ven z letadla. Měl s tím však potíže, klece byly těžké. Na výrobu každé z nich bylo použito tisíc kilogramů železa, dva kubíky dřeva, skoro tisíc šroubů a přes deset čtverečních metrů pryžové podložky, aby těžkému zvířeti nepodklouzávaly nohy. Voják fascinovaně hleděl na to množství materiálu a dohadoval se, co cenného je obklopeno tolika vzácnými železnými tyčemi a šrouby, když v jeho zemi lidé začali krást i dopravní značky, které jim poskytovaly nedostatkový plech. Eva si všimla, že Kabiré stála při spouštění klece rovně, ale Samson zakolísal. Rány se mu otevřely a ve vlhkém prostředí se do nich pustila hejna much. Samson vyžadoval okamžitou přepravu do klidu a bezpečí.

„Něco vám chybí,“ propíchl voják náhle bodákem všechny dokumenty. Vladimír se na něj překvapeně podíval. „Chybí vám povolení k dovozu železa,“ oznámil voják vítězoslavně. Vladimír polkl. „Kolek na toto povolení si můžete zakoupit tady na letišti, stojí dva miliony,“ dodal.

Vladimír rychle pohlédl na Craiga za plotem a bezmocně rozhodil rukama. Naznačil mu, ať chvilku počká, a sáhl do kapsy kalhot pro peněženku. Měl u sebe pro každou příležitost kreditní kartu a tisíc amerických dolarů v hotovosti.

„Platí se americkými, nebo zimbabwskými dolary?“ snažil se vykouzlit úsměv na tváři.

„Zimbabwskými, směnárna je tamhle,“ ukázal voják.

Eva poslušně cupitala za Vladimírem mířícím ke směnárně, na níž visela obrovská zimbabwská vlajka. Vévodil jí symbol bájného sokola nalezeného v ruinách Velkého Zimbabwe a Evu uklidnila, protože všechno bude probíhat pod dohledem vlády.

„Kolik mi dáte za tohle?“ vyložil Vladimír sebevědomě svou hotovost na pult směnárny.

„Tisíc,“ odpověděl pokladní. Eva měla pocit, že se přitom škodolibě usmíval.

„Vy jste mi nerozuměl, to já vám dávám tisíc amerických dolarů. Kolik dáte vy mně?“ Eva chápala Vladimírovu netrpělivost, tohle nebylo v plánu.

„Za tisíc amerických dolarů vám dám tisíc zimbabwských dolarů,“ řekl pomalou a jasnou angličtinou s oxfordským přízvukem pokladní. Vladimírovi vyrazily na čele krůpěje potu – potvrzení, na němž závisel Samsonův život, stálo dva miliony dolarů.

Také Eva znejistěla, ale rychle se rozhlédla kolem a přeběhla k vedlejšímu stánku s občerstvením. Na etiketě u žvýkaček bylo ručně napsáno padesát. Etiketa byla mnohokrát přepisována, ale číslice padesát se nemilosrdně vyjímala na malém balíčku.

„Balíček žvýkaček stojí padesát zimbabwských dolarů?“

„Jistě, je to tam přece napsáno,“ odvětil prodavač, ale byl o poznání přívětivější. Zase ten oxfordský přístup, toto je snad země ozbrojenců a intelektuálů, pomyslela si Eva.

„Takže ten balíček vlastně stojí i padesát amerických dolarů?“ zkusila to Eva a otočila se zády ke směnárně, odkud se na ni výhružně díval Vladimír.

„Jak se to vezme, meme,“ odvětil prodavač a použil uctivý výraz, kterým dříve zimbabwští sloužící titulovali své bílé zaměstnavatele.

„Jak, jak se to vezme?“ skoro vyštěkla Eva. Vzhledem k tomu, že vzácný nosorožec mohl kdykoliv zkolabovat, nebyl na teoretické rozpravy čas.

„Záleží, kde vyměníte,“ řekl prodavač a v jeho hlase nebyla škodolibost, ale spíš smutek. Ztišil hlas: „Máme několik kurzů: černý, šedý a oficiální. Na letišti je vládní směnárna a tam je k dispozici jen oficiální kurz. Ale dole ve městě je černý, tam dostanete za jeden americký dolar sto tisíc zimbabwských dolarů.“

„A vy, vy používáte černý kurz? Nemohl byste mi vyměnit?“ zaimprovizovala Eva. Prodavač se náhle obrátil a začal něco přerovnávat na polici, protože se k nim blížila dvojice hlídkujících ozbrojenců.

Eva přiběhla k Vladimírovi. „Je to vládní kurz, musíme dolů do města nebo se ihned spojit s Craigem,“ vyhrkla. Vladimír okamžitě vytáhl z kapsy mobilní telefon, ale když jej zapnul, zjistil, že roaming nefunguje. Všude jinde v Africe fungoval a v tak vyspělé zemi jako Zimbabwe… Byl zvyklý řešit věci zpříma, a tak doběhl k vojákovi u letadla.

„Potřebuju si nutně zavolat,“ vydechl.

„Neexistuje,“ protáhl voják a zálibně sjel očima po železných tyčích klece.

„Tak mě pusťte ven, za chvíli se vrátím a povolení zaplatím,“ navrhl obratem Vladimír.

„Nooo waaay, můžete ven, ale náklad tady necháte. Propadne zimbabwské vládě.“ Voják nyní přivřel oči a pustil se do velmi podrobné vizuální inventury lákavých lesklých šroubků. Nepočítal ale s mrštností Vladimíra, jenž se spolehl na společnou řeč lidí, kteří žijí v buši a jsou nuceni se dorozumívat na dálku. Vyběhl na letištní plochu a začal mávat rukama, aby přilákal Craigovu pozornost. Podařilo se, Craig mu pokynul. Vladimír se plácl přes zadní kapsu kalhot, naznačil, že vytahuje pomyslnou peněženku, a pak bezmocně rozhodil rukama. Eva sledovala, jak Craig také sáhl do zadní kapsy kalhot a pak se začal oběma rukama plácat po břiše, jako by se právě dobře najedl a měl plný žaludek.

„Craig má hotovost u sebe,“ vyhrkl Vladimír a rozběhl se zpátky k vojákovi.

„Počkej,“ snažila se jej zastavit Eva. „Já to zařídím, dlužím to Samsonovi...“

Vladimír na ni vrhl obvyklý nedůvěřivý pohled jako na dítě, které právě slíbilo, že přestane jíst sladkosti, ale pak už jí nevěnoval pozornost a pokračoval v běhu za vojákem.

„Já to zařídím!“ zavolala do jeho zad, ale Vladimír neposlouchal.

Evě se do očí nahrnuly slzy, ale hned se vzpamatovala. Novinářská rutina jí umožnila rychle se zorientovat v situaci. Dík za všechny ty tiskovky a tlačenice, člověk je sice fyzicky uprostřed skrumáže, ale psychicky se dokáže povznést nad chaos. „Klid, fakta, klid, rychle fakta,“ šeptala si pro sebe. „Potřebujeme se dostat ven za Craigem, který má u sebe peníze. Oficiálně to nepůjde,“ řekla si tiše a přikryla si ústa dlaní, a právě díky tomu ji něco napadlo.

Počkala na vhodný okamžik, až Vladimír zase spustí další dávku argumentů a voják jej bude výsměšně poslouchat. Výsměšně, ale pozorně, což znamená, že se jako každý jiný muž nedokáže soustředit na nic dalšího. Přiblížila se k oběma diskutujícím. Stačilo jen počkat, až se hrot bodáku natočí v tom správném úhlu, zavřít oči, strhnout obvaz a máchnout zraněnou rukou.

„Ááá,“ vyjekla hodně hlasitě. Nemusela to ani moc hrát, skutečně to dost bolelo.

„Vy jste mě zranil, vy jste na mě úmyslně zaútočil!“ ukázala otevřenou ránu na dlani, kterou si schválně rozedřela o hrot pušky.

Voják překvapením poodstoupil. To je dobré, pomyslela si Eva, ustupuje. Voják znejistěl. Povolení pro nosorožce byla jedna věc, ale útok na bělošku jiná. Vůdce neměl bělochy rád, ale pořád ještě vlastnili spoustu farem, na nichž pracovali jeho příbuzní. Navíc v této zemi začalo jít všechno k horšímu a nikdo nevěděl, kdo bude mít příště navrch.

„Potřebuji ošetření, ihned.“ Eva věděla, že jeho zakolísání je třeba co nejrychleji využít.

„Venku nás čeká náš zimbabwský partner. Pojedeme na jeho farmu v koloně, jako je ta prezidentská. Má tam taky sanitku,“ bájila Eva, protože si nebyla jistá, jak diktátorova kolona vypadá. Zřejmě v ní sanitka byla, protože voják ustoupil a pokynul jinému vojákovi, aby Evu přes imigrační kontroly doprovodili k ošetření.

„Ježíši, děvče, co se ti stalo?“ přivítal ji Craig se směsicí radostí i obav. Natáhl se pro lékárničku a taky sáhl do kapsy kalhot pro placatici, kterou měl snad pořád u sebe. Eva se tomu nedivila, bylo očividně tak snadné tady přijít o rozum. Ale Craig tím povzbuzujícím mokem polil Evinu ránu. Sáhl do druhé kapsy, v níž měl lovecký nůž. Zručně odstřihl obvazy i náplast a přesnými pohyby jí ránu zavázal. Eva se jen dohadovala, kolikrát to v životě už dělal a zda není ta jeho rezervace zdrojem neustálých zranění.

„Teď nastav ruku, zabandážujeme tady našeho kreténa.“

Eva nechápala, co tím myslí, ale když jí na čerstvě ovázanou ruku začal klást jednu bankovku za druhou, pochopila. Na bankovkách byl vypodobněn prezident. A taky působivá skalní uskupení – viklany, stejně jako další atrakce země: samozřejmě Velké Zimbabwe, přehrada Kariba, ale třeba také horník se sbíječkou, traktor, mlékárna, obrovská sila nebo divoká zvěř jako buvoli či sloni. Podle bankovek vypadalo Zimbabwe jako země mnoha kontrastů.

„No tohle, stotisícovku jsem nikdy neviděla,“ vydechla.

„Zvykej si, děvče, v téhle zemi si budeš muset oprášit matematiku ze střední, aby sis mohla koupit i pár vajíček.“ Eva neměla čas zkoumat, zda to byl vtip, protože Craig ji plácl po zadku, podobně, jako když se vypouští na svobodu ošetřená antilopa, a Eva poslušně vběhla zpátky do letištní haly. Byla náhle ve svém živlu, sukně za ní vlála a poprvé po dlouhé době zaznamenala nenadálý příliv energie. Její vojenský doprovod za ní jen poklusával, a tak v tom letu zdravou rukou chytla Vladimíra a táhla jej k okénku, kde prodávali povolení. Tahle země byla nenormální, ale Evě se tu začínalo líbit.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2