Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

A. J. Rich: Nebezpečná známost

Vydání první

Copyright © 2015 by Amy Hempel and Jill Ciment

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1959. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Hand That Feeds You vydaného

nakladatelstvím Scribner, an Imprint of Simon & Schuster, Inc.,

USA v roce 2015

Český překlad © 2015 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0208-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0209-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

A. J. Rich

Nebezpečná známost

Ukázka z elektronické knihy

Věnováno památce Katherine Russellové Richové

Kdo by se nezachvěl při pomyšlení na špatnosti,

jež může způsobit jediná nebezpečná známost!

– CHODERLOS DE LACLOS

NEBEZPEČNÉ ZNÁMOSTI

Odpovězte ano či ne:

o Chci, aby byli všichni šťastní.

o Vím, co lidé potřebují, aniž by mne o to museli žádat.

o Jsem dárcem krve.

o Dal bych ledvinu, abych zachránil život blízkého přítele.

o Dal bych ledvinu, abych zachránil život neznámému člověku.

o Obvykle působím upřímně.

o Dávám více, než kolik přijímám.

o Lidé mne využívají.

o Lidem by se mělo obecně odpouštět.

Dnes bych na žádnou z uvedených otázek neodpověděla stejně jako před rokem. A byla jsem to já, kdo tento test sestavil. Hodlala jsem se stát tím, kdo změní definici predátora pomocí vymezení toho, co z člověka dělá oběť. Tento test byl součástí mé diplomové práce z forenzní psychologie na koleji Johna Jaye, kde jsem studovala obor zabývající se problematikou trestního řízení. Kterýsi filozof jednou prohlásil: „Práh je místo, na němž se má člověk na chvíli zastavit.“ A já stála na prahu, abych získala vše, po čem jsem toužila.

Takto zní otázka, kterou bych položila dnes:

Dokážu odpustit sama sobě?

Přednáška se týkala viktimologie. Existuje v psychickém ustrojení oběti tatáž symbiotická anomálie, nacházená v mozku trýznitele? Příklad, jenž použil přednášející profesor, byl syndrom mlácené ženy. Syndrom, který se – jak profesor upozornil – nevyskytuje v oficiálním Diagnostickém a statistickém manuálu mentálních poruch (DSM-5) používaném ve Spojených státech, ale na nějž narážíme při policejním vyšetřování. Proč? Myslela jsem si, že znám odpověď.

To dopoledne mne doslova nabilo energií. Nemohla jsem se dočkat, až se vrátím domů ke svému výzkumu. Cítila jsem se trochu provinile, že bych chtěla mít byt zase jen pro sebe, a tak jsem se zastavila u Fortunato Brothers a koupila Bennettovi sáček sušenek s piniovými oříšky.

Můj byt se nacházel v nejvyšším patře obytného domu s průčelím s překládanými prkny v brooklynském Williamsburgu. Nebydlela jsem mezi žádnými hipstery. Tohle byl starosvětsky působící blok. Ženy italského původu tady ustavičně zametaly chodníky před svými domy a chytráci v penzi si chodili zahrát šachy k Fortunato’s. V kamenictví o blok dál prodávali kromě náhrobních kamenů taky bochníky chleba. Bennett ho pojmenoval Žuláček. Kolovaly dohady, podle kterých muž, který ten obchod vedl, pracoval kdysi pro jednu z velkých mafiánských rodin. Jeho zaměstnanci, z nichž žádnému nebylo pod osmdesát, posedávali venku na plastových židlích a kouřili doutníky. Dodávka rozvážející zmrzliny do toho vyhrávala melodii z Kmotra a lidé v okolí občas říkali: „Tohle není HBO, tohle je prostě naše čtvrť.“

Ke dveřím mého bytu vedlo osmašedesát točitých schodů. Zatímco jsem stoupala vzhůru, ucítila jsem směs vůní spojených s různými etniky. Česnek prskající na pánvi na prvním odpočívadle, vařené zelí na druhém a smaženou klobásu chorizo na třetím. Pak už následovalo moje patro, kde jsem já sama nevařila nikdy nic.

Dveře byly otevřené. Bennett nejspíš odešel a zapomněl pootočit polámanou koulí u zámku na dveřích, jak jsem ho o to prosila. Psi by mohli utéct. Měla jsem tři. Mráčka, velkou fenu pyrenejského horského psa, které jsem přezdívala Velké bílé plátno, a kromě ní ještě Chestera a George, což byli dva praštění a kromě toho i opuštění kříženci pitbula, jichž jsem se ujala. Psi představovali mezi Bennettem a mnou jediné jablko sváru. Chtěl, abych se přestala snažit zachraňovat každého zatoulaného psa na úkor své vlastní práce. Já ho ale podezřívala, že prostě nedokáže snést, když má psí chlupy na svetrech. Bennettovi byla pořád zima, dokonce i v létě. Tvrdil, že trpí Raynaudovým syndromem, při němž se člověku stahují cévy v končetinách, což pak způsobuje, že má studené ruce a nohy. Bennett měl strach z pokročilé formy této poruchy, při které může dojít k atrofii prstů na rukou a nohou. Když se ale dotýkal prsty mé kůže, studené nikdy nebyly. Mně bylo naopak ustavičně horko. Byla jsem první, kdo si na jaře brával sandály. Nikdy jsem nenosila šálu a nikdy jsem se nenachladila v prostorách s klimatizací. A ne snad proto, že bych se nějak navlékala.

Když jsem ramenem otevírala dveře bytu a sbírala síly na setkání se šílícími psy, kteří mi vyrazí s nadšeným vrtěním ocasy naproti, všimla jsem si na koberci v předsíni růžových okvětních lístků. Poházel je tam Bennett? Připadalo mi to jako laciné gesto, které k němu ani nesedělo. Muž, jenž si pamatuje všechno, co mu člověk kdy řekl, nemá zapotřebí uchylovat se ke klišé. A Bennett do mne viděl a rozuměl mi takovým způsobem, jak jsem to nikdy předtím s nikým nezažila. Nešlo jen o to, že by byl pozorný. On prostě věděl ještě dříve, než jsem to sama vyslovila, co bych mohla chtít – ať již se jednalo o jídelní lístek, televizní program nebo hudbu na cédéčku. A tato schopnost se samozřejmě nezastavila ani přede dveřmi ložnice.

Sehnula jsem se, abych zvedla jeden růžový lístek, a uviděla jsem, že to ve skutečnosti jsou otisky psích tlapek. Rozhodně tedy nikoli otřepané romantické gesto. To, co působilo jako abstraktní květinový vzor nastříkaný přes šablonu na dřevěnou podlahu, vedlo do ložnice. Dostali se snad mí dva chráněnci, Chester a George, k odpadkovému koši? Psí stopy od italské omáčky puttanesca vinoucí se po celém bytě… Další klišé, které jsem zavrhla. Chester a George se chovali jako džentlmeni, třebaže Bennett býval podrážděný kvůli zpola rozžvýkaným kostem, které nechávali poházené po bytě. Momenty, kdy klopýtal o kosti a pískající hračky, byly dalším důvodem, proč chtěl, abych pro psy buď našla trvalý domov, nebo abych je zase vrátila do útulku pro opuštěná zvířata ve Východním Harlemu, odkud jsem je zachránila. Dar, jenž jsem poskytla místní organizaci na ochranu zvířat, mne podle všeho zařadil do adresáře příjemců hromadných e-mailů. Díky tomu jsem skoro denně dostávala fotografie psů, jimž zbývá už jen několik hodin života, pokud já osobně něco nepodniknu. Vše doplněno informacemi o jejich osudech.

Dvojice pitbulů Chester a George k nim patřili. Čekala je eutanazie. Na fotografii se k sobě nakláněli a oba natahovali tlapku, jako kdyby chtěli dát pac. Tohle už bylo víc, než čemu bych dokázala odolat. Když jsem přišla do útulku, stálo na kartičkách na jejich kotcích „bez problémů“. Zaměstnanec útulku mi vysvětlil, že to znamená nejlepší možnou povahu. Nikdy nikomu nic neudělali. Jediné, co projevovali, byla láska doplněná touhou dočkat se jí na oplátku i od druhých. Vyplnila jsem potřebné formuláře, zaplatila dvakrát poplatky za adopci – i když jsme měli v úmyslu ujmout se jich jen dočasně, a následujícího dne jsme si pro ně zajeli autem vypůjčeným v Zipcaru.

Bennett nedokázal tolerovat setrvalý chaos vytvářený trojicí psů v malém bytě. A možná měl pravdu. Ti psi se skutečně ujali vlády nad mým životem. Představovalo to, že jsem se jich ujímala, formu patologického altruismu? Právě to byla ostatně podstata mého výzkumu – pokusit se identifikovat oběti, jejichž nezištnost a přebujelá empatie dosahovaly tak extrémní podoby, že k sobě přitahovaly agresory.

Bennett vyžadoval k tomu, aby dokázal normálně fungovat, pořádek, zatímco já jsem potřebovala chaotický, leč roztomilý binec. Když za mnou jezdil z Montrealu, věšel si košile z oxfordské látky a plátěné kalhoty na ramínko. Já jsem naproti tomu nechávala elasťáky, koženkovou vestu i celé hromádky zmuchlaných triček povalovat na posteli. Byl to on, kdo vyklízel myčku na nádobí, kterou předtím rovněž naplnil a zapnul, zatímco já jsem po sobě nechávala špinavé nádobí ve dřezu. Nejtěžší ze všeho pro mne ale bylo, že nesnášel, aby s námi psi spali v posteli. Neměl psy rád a oni to věděli. Poslouchali, ale Bennett vydával povely s větší strohostí, než bylo zapotřebí. Nejednou jsem mu to říkala. Jak jsme spolu vlastně chtěli všichni žít?

Mráček u mne byla první. Využila své medvědí rozměry a odstrčila oba přece jen menší kluky stranou. Dnes mne ale nejenže nepozdravila svým obvyklým bujarým způsobem, spočívajícím v položení svých mohutných tlap na má ramena, ale působila očividně rozrušeně a vystrašeně. Uši jí plácaly schlíple na hlavě a stočila se mi u nohou. Jeden její bok vypadal, jako kdyby se opřela o čerstvě natřenou stěnu. Jenže já jsem nemalovala. A i kdybych to snad udělala, určitě bych si nevybrala červenou barvu.

Poklekla jsem a rozhrnula jí rukou vlhkou srst ve snaze najít nějaká poranění, ale na její kůži jsem žádné rány nikde neviděla. A navíc jsem vlastně hlouběji pod srstí nenacházela ani stopy po červené barvě. V duchu jsem se omlouvala Chesterovi a Georgeovi za nepodložené podezření. Naštěstí jsem už byla na kolenou, protože jinak bych možná ztratila rovnováhu, když se o mne pokusila první vlna závrati. Automaticky jsem začala prohlížet Chestera a George, abych našla zdroj krve. Srdce mi bušilo a znovu se mi zatočila hlava. Ani na těchto psech jsem nenašla žádné šrámy. Sklonila jsem hlavu níž ve snaze předejít tomu, že omdlím.

„Bennette?“ zavolala jsem. Odstrčila jsem od sebe Chestera, který mi olizoval krev z dlaní.

Uviděla jsem, že gauč, který jsem dostala od staršího bratra Stevena coby dárek ke vstupu do třetího desetiletí života a dosažení dospělosti, je potřísněný. Pokoušela jsem se udržet psy u sebe, ale ti neustále pobíhali kolem mne a já se jen sotva dokázala posouvat směrem k ložnici. Můj byt měl uspořádání jako okopírované ze železničních vagónů. Byl úzký a dlouhý a každá místnost ústila do spojovací chodby. Klidně by jím mohla prolétnout kulka, aniž by narazila do jakékoli stěny. Z místa, kde jsem stála v obývacím pokoji, jsem viděla dolní polovinu postele. Dokázala jsem rozeznat Bennettovu nohu.

„Co se stalo těm psům?“ zeptala jsem se.

Spolu s tím, jak jsem šla dál chodbou, se červené šmouhy prodlužovaly. Bennett ležel na podlaze v ložnici tváří k zemi, zatímco jeho noha zůstala na posteli. A pak jsem uviděla, že ty dvě části jeho těla nejsou spojené. První, co mne napadlo, bylo, že ho musím zachránit, aby nevykrvácel, ale když jsem si klekla vedle něj, uviděla jsem, že ve skutečnosti neleží na břiše. Díval se vzhůru. Nebo by tak činil, kdyby ještě měl oči. V prvním okamžiku jsem se bleskurychle chytila myšlenky, že to ve skutečnosti není Bennett. Možná se sem vloupal nějaký vetřelec a psi jej poté napadli. Dokonce i v šoku, v němž jsem byla, jsem díky svému vzdělání dokázala poznat, že tím, kdo zabíjel, nebyl člověk. Fleky od krve neukazovaly na to, že by se jednalo o důsledek činu, za nímž by byly nějaké emoce. Mé forenzní zkušenosti stačily, abych pochopila, na co se dívám. Analýza toho, kde se nacházejí stopy po krvi, dokáže poskytnout přesnější výsledky, než by se leckdo mohl domnívat. Prozradí vám, o jaký typ zranění se jedná, v jakém pořadí přišla oběť k jednotlivým ranám, kromě toho i typ zbraně, jež poranění způsobila, a také to, jestli se oběť ve chvíli, kdy jí byly zasazovány rány, pohybovala nebo ležela. To, co jsem viděla zde, byly tržné rány po drápech a zubech. Viděla jsem, že Bennett má z dlaní strhanou kůži, jak se snažil bránit. Dolní část pravé nohy měl utrženou pod kolenem. „Zbraní“ bylo zvíře nebo zvířata. Rány byly roztřepené, žádné rovné linie, jaké nechávají čepele. A navíc mu na těle chyběly celé kusy masa. Krvavé šmouhy naznačovaly, že byl vláčen po podlaze. Dolní část pravé nohy pak někdo odnesl do postele poté, co došlo k útoku. Na čele postele a stěně za ní jsem viděla stopy po spršce krve, pravděpodobně stříkající z jeho krční tepny.

Slyšela jsem psy, jak za mnou ztěžka oddechují v očekávání, až naznačím, co budeme dělat dál. Pokusila jsem se potlačit pocit hrůzy. A pak jsem přikázala psům nejklidnějším hlasem, jakého jsem byla schopna, aby zůstali na místě. Lehnout a zůstat. A pak jsem si uvědomila přítomnost nového pachu, který se mísil se zápachem krve. Zdálo se mi, že vychází ze mne. Pomalu jsem se postavila a zvolna prošla kolem psů. Mráček vstala a následovala by mne, kdybych jí znovu nepřikázala zůstat. Chester a George ke mně upírali veškerou pozornost, třebaže se vůbec nepohnuli, ani když jsem zamířila do koupelny. Jakmile jsem se tam konečně dostala, zabouchla jsem za sebou dveře a plnou vahou se o ně opřela pro případ, že by se psi chtěli vrhnout za mnou. Z druhé strany jsem uslyšela kňučení.

Ještě stále jsem nebyla v šoku. Ten se měl teprve záhy dostavit. Zatím jsem se nacházela ve stavu plačtivé vděčnosti, že jsem přežila. Bylo to podivné, ale zmocnil se mne opojný pocit, jako kdybych právě vyhrála nějakou obrovskou cenu. A skutečně se mi to povedlo – vyhrála jsem vlastní život. Jenže tato chvíle opojení vydržela jen několik vteřin. Pak jsem se probrala z toho zvláštního transu a věděla jsem, že musím zavolat ambulanci. Možná už nebyl naživu, ale co kdybych se mýlila? Co když stále ještě trpí? Mobil jsem měla v kabelce, kterou jsem spolu s klíči od bytu nechala na římse nad krbem. Pak jsem uslyšela zvuk trhaného papíru a vzpomněla si na sáček sušenek. Musela jsem je upustit na zem a psi je nyní našli. Pomaličku jsem otevřela dveře a obešla ložnici, abych se dostala ke kabelce. Jak dlouho jim může trvat, než spořádají sušenky? Adrenalin se mnou lomcoval, zatímco jsem vzdorovala nutkání vyrazit zpátky do bezpečí. Místo toho jsem chňapla po kabelce, aniž bych byť jen na okamžik spustila pohled ze psů. Konečně jsem se ocitla zpátky v koupelně, zavřela za sebou dveře a zamkla. Pak jsem ještě vlezla do prázdné vany, jako kdyby mne ta stará železná vana s ozdobnými zvířecími nožkami mohla ochránit. Nakonec jsem zavolala na tísňovou linku. Musela jsem číslo vyťukávat nadvakrát. Když se mne operátorka zeptala, jaké nebezpečí mi hrozí, nedokázala jsem odpovědět. Nebyla jsem schopná dokonce ani zakřičet.

„Hrozí vám nějaké nebezpečí v tuto chvíli?“ ptal se mne zrale znějící ženský hlas.

Divoce jsem přikývla.

„Vaše mlčení beru jako souhlas. Můžete mi říci, kde jste?“

„V koupelně.“ Šeptem jsem nadiktovala svou adresu.

„Policie je na cestě. Zůstanu s vámi na telefonu. Ve vašem domě je nějaký vetřelec?“

Slyšela jsem psy za dveřmi koupelny. Původní skučení nabíralo na síle. Teď už skučeli a škrábali drápy o dveře, aby se dostali dovnitř.

Nereagovala jsem.

„Pokud je ve vašem domě nějaký vetřelec, klepněte prstem jednou na mluvítko.“

Poklepala jsem na ně třikrát.

„Mají zbraně? Klepněte jednou.“

Klepla jsem jednou na mikrofon.

„Více než jednu zbraň?“

Znovu jsem klepla.

„Střelné zbraně?“

Zavrtěla jsem hlavou, že ne, a položila mobil do prázdné vany. Operátorka stále mluvila, ale byla příliš daleko. Vrtění hlavou – ne, ne, ne – mi přinášelo stejnou úlevu, jako kdyby mne někdo houpal.

Jeden ze psů zavyl, když se ozvala blížící se siréna. Mráček. Kdysi jsem se musela smát, když se tahle fena přidala k městské verzi vlčí smečky. Jako kdyby snad v sobě tenhle hýčkaný tvor, kterému jsem jednou týdně čistila kartáčkem zuby, měl byť jen kousíček šelmy. V tuhle chvíli mne ale její vytí děsilo.

„Policie už přijíždí,“ sdělil mi slabý hlásek vycházející z telefonu na dně vany. „Klepněte jednou, pokud jsou vetřelci stále uvnitř.“

Psi se rozštěkali na blížící se kroky a na ruce, které zkoušely, jestli jsou vstupní dveře odemčené.

„Tady je policie! Otevřete!“

Pokusila jsem se na ně zakřičet, ale jediný zvuk, jenž jsem ze sebe dokázala vydat, bylo slaboučké zaúpění, které znělo ještě tišeji než hlas z mobilu, jenž se stále dožadoval odpovědi na otázku, zda jsou vetřelci dosud uvnitř. Jedinou odpovědí, které se policisté dočkali, byl psí štěkot.

„Tady je newyorská policie! Otevřete dveře!“

Štěkot neustával.

„Zavolejte lidi z odchytu zvířat!“ Uslyšela jsem vykřiknout kteréhosi z policistů.

Následující zvuk prozradil, že policisté vyrazili dveře. Pak následoval jediný ohlušující výstřel. Skučení, jež následovalo poté, bylo stejně žalostné jako nářek člověka. Další dva psi přestali štěkat.

„Hodní pejsci. Hodní, hodní…“ Slyšela jsem jednoho z policistů.

„Myslím, že tamten je mrtvý.“

Kroky se opatrně blížily.

„No zatraceně. Kristepane,“ vydechl kterýsi z nich.

Slyšela jsem, jak se mu obrací žaludek.

Dveře koupelny se rozlétly a mladý policista mne našel skrčenou v prázdné vaně.

Dřepl si vedle mne. Cítila jsem nakyslý pach z jeho úst, jimiž před okamžikem zvracel.

„Jste zraněná?“

Nohy jsem měla pod sebou, tvář přitisknutou ke kolenům, dlaně sepjaté za hlavou.

„Ambulance už je na cestě. Poslouchejte mě, my se musíme podívat, jestli nekrvácíte.“ Zlehka mi položil ruku na záda a já jsem vykřikla. „Klid, klid… teď už vám nikdo neublíží.“

Zůstala jsem jako přimrazená ve stejné poloze. Byla to tatáž poloha, jakou se učí děti ve škole, aby se ochránily před jaderným výbuchem. Později jsem se dověděla, že jeden ze symptomů akutní stresové poruchy je naprostá ztuhlost a neschopnost pohnout se.

„Lidi z odchytu zvířat jsou tady,“ oznámil další policista.

Ambulance musela přijet ve stejné chvíli, protože záchranář mi měřil tep a jakási žena mne současně prohlížela, jestli nejsem zraněná. Stále jsem zůstávala skrčená ve vaně.

„Já nemyslím, že by to byla její krev, ale nemůžu se jí podívat na břicho,“ pronesla žena. „Nasadím jí infuzi. Teď to píchne, zlato.“

Měla jsem pocit, jako kdyby mne bodla do levé ruky jehlicí na pletení. Vykřikla jsem tak hlasitě, až psi znovu začali štěkat. Teď už jenom dva.

„Dáme vám něco, aby vám to pomohlo uklidnit se a abychom vás mohli prohlédnout.“

Paží nahoru mi začala stoupat temná horkost, jako kdyby mi někdo natáhl na ruku teplou rukavici. Pak ta temnota expandovala, až byla dost velká, abych do ní celá zalezla jako do milosrdného černého vaku, ve kterém jsem mohla celá zmizet.

„Musíme jí položit pár otázek. Může mluvit?“ zeptal se jeden z policistů.

„Je v šoku.“

„Jmenujete se Morgan Pragerová?“

Pokusila jsem se přikývnout, ale černý vak byl příliš těsný.

„Můžete nám říct, kdo byl v tomto bytě s vámi? Nemůžeme u mrtvého najít žádné doklady.“

„Slyší nás?“ zeptal se další policista.

Zvedli mne na nosítka na kolečkách a začali tlačit přes byt. Když jsme míjeli ložnici, otevřela jsem oči. Z toho, co jsem viděla, jsem nyní byla spíše zmatená než vyděšená. „Co se stalo?“ zeptala jsem se novým, tichým hláskem.

„Nedívejte se na to,“ doporučila mi ta žena.

Ale já jsem se podívala. Bennetta si nikdo nevšímal. „Bolí ho to?“ Slyšela jsem samu sebe, jak se ptám.

„Ne. Zlato. Jeho nic nebolí.“

Těsně předtím, než mne začali snášet po schodech dolů, jsem uviděla Chesterovo tělo, jak leží na podlaze v předsíni. Proč zastřelili jeho? Mráček a George již byli v přepravních bednách označených nápisy NEBEZPEČNÝ PES.

Lékaři na mně nenašli žádná zranění. Nic fyzického, co by mohlo vysvětlit mou neschopnost pohnout se a promluvit – až na občasné výkřiky, pokud se ke mně někdo přiblížil. Pro zajištění mé vlastní bezpečnosti se mnou zacházeli podle článku 9.27 nařízení radnice města New York, o nedobrovolném vzetí osoby do léčení.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Motto

Kniha 1