Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Mia Sheridan: Archerův hlas

Vydání první

Copyright © 2014 by Mia Sheridan

This work was negotiated by Bookcase Literary Agency on behalf

of Rebecca Friedman Literary Agency

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1960. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Archer’s Voice

Český překlad © 2015 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Fotografie na obálce: Shutterstock

Design obálky: Mia Sheridan

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0211-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0212-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Mia Sheridan

Archerův hlas

Ukázka z elektronické knihy

Tuto knihu věnuji svým chlapcům

Jackovi, Cadeovi a Tylerovi.

Svět potřebuje mnoho dobrých mužů.

A já jsem hrdá na to,

že jsem světu tři takové dala.

Bratry až do konce.

PODĚKOVÁNÍ

Především a z celého srdce děkuji svým redaktorkám Angele Smithové a Larisse Kahleové. Cením si toho, že dáváte pozor na to, abych měla vše gramaticky správně a dobře napsané. Obzvlášť vděčná jsem za to, že mé romány opravují dvě ženy, které mě dobře znají. Víte lépe než kdo jiný, co se snažím říct, a poznáte, kde jsem do příběhu dala kus sebe. To je naprosto nezměrný dar a myslím, že díky němu jsou mé postavy výraznější, příběh jasnější a je mnohem lépe vyjádřeno, co jsem chtěla sdělit. Jsem nadšená, že mám tak úžasnou skupinu beta čtenářů, kteří jsou nejen neúprosní, ale také se do příběhu Bree a Archera pohroužili, poskytli mi neocenitelné rady a povzbuzovali mě, když jsem to potřebovala nejvíc. Eleno Eckmeyerová, Cat Brachtová, Kim Parrová a Nikki Lazarová – jsem vám opravdu vděčná! Také bych chtěla vyjádřit nekonečnou a věčnou lásku svému manželovi – svému nejlepšímu příteli, své múze a muži, který má srdce větší než kdokoli, koho znám. Děkuji, že jsi mě při mé práci tak podporoval a že ses staral o domácnost, zatímco jsem seděla zalezlá ve svém spisovatelském doupěti. Díky, že jsi mi to umožnil.

Legenda o kentauru Cheirónovi

Kentauři jako druh vždy čelili předsudkům, byli považováni za opilce a zhýralce. Cheirón ale nebyl jako ostatní – byl zván „Dobrým kentaurem“ a „Léčitelem“, říkalo se o něm, že je moudřejší a slušnější než ostatní jeho druhu.

Bohužel ho jeho přítel Herkules zasáhl otráveným šípem v šarvátce, v níž Herkules bojoval s jinými kentaury. Protože byl Cheirón nesmrtelný, nevyléčitelná rána mu působila bolest, od níž nebylo úlevy, a tak ho čekal život plný agónie.

Později Cheirón našel Promethea, který trpěl stejně jako on. Prometheus byl bohy odsouzen k věčným mukám, připoután ke skále, k níž každého rána přilétal orel, aby Prometheovi vykloval játra, jež mu pak každou noc dorostla.

Cheirón ochotně nabídl svůj život za Prometheův, aby tak oba osvobodil od věčného utrpení. Cheirón padl mrtev k Prometheovým nohám. Za jeho dobrotu a služby ho však Zeus učinil součástí hvězd a proměnil ho v souhvězdí Střelce, aby jeho krása zářila na věky věků.

Cheirónovo zranění symbolizuje, jakou proměnu může přinést prožité utrpení – jak se bolest, fyzická i psychická, může stát zdrojem obrovské morální a duchovní síly.

1. kapitola

Archer – 7 let, duben

„Chytni se mě! Držím tě!“ řekl jsem hodně tiše a zvedl vrtulník ze země, když se Duke chytil Snakea Eyese za ruku. Snažil jsem se hrát si co nejtišeji – moje máma znovu odpadla a já ji nechtěl vzbudit, když teď spala u sebe v pokoji. Řekla mi, abych se s ní v posteli podíval na nějaký kreslený seriály, a já se chvíli díval, ale když jsem viděl, že spí, šel jsem dolů, abych si hrál se svými vojáčky.

Vrtulník přistál, moji muži vyskákali a utíkali pod židli, přes kterou jsem hodil ručník, aby z toho byl podzemní bunkr. Vzal jsem vrtulník, znovu ho zvedl ze země a dělal u toho vrčivý zvuky. Bylo by fajn, kdybych mohl jen lusknout prsty, aby se z toho stala opravdová helikoptéra. Pak bych do ní s mámou nasedl a odletěli bysme pryč – pryč od něj, pryč od monoklů a máminých slz. Bylo mi jedno, kde bysme skončili, hlavně aby to bylo hodně daleko.

Vlezl jsem zpátky do bunkru a o chvíli později jsem uslyšel, jak se dveře domu otevřely a zavřely. V hale jsem pak uslyšel těžký kroky. Mířily chodbou ke mně. Vykoukl jsem a uviděl lesklý černý boty a kalhoty a bylo mi hned jasný, že patří k uniformě.

Vylezl jsem ven, jak nejrychleji jsem mohl, a vykřikl: „Strejdo Connore!“ Strýc si hned klekl a já se mu vrhl do náruče tak, abych se mu neotřel o bok, na kterým nosil pistoli a policejní baterku.

„Ahoj, kluku,“ řekl a objal mě. „Jak se má můj hrdina?“

„Dobře. Vidíš tu podzemní pevnost, co jsem si postavil?“ zeptal jsem se, odtáhl se a hrdě ukázal přes rameno na pevnost, kterou jsem postavil ze stolu, dek a ručníků. Byla to bomba.

Strejda Connor se usmál a zadíval se za mě. „Vidím. Dobrá práce, Archere. Ještě nikdy jsem neviděl tak neproniknutelnou pevnost.“ Mrkl a široce se na mě usmál.

Zakřenil jsem se. „Chceš si se mnou zahrát?“ zeptal jsem se.

Pocuchal mi vlasy a usmál se. „Teď ne, kamaráde. Ale později, jo? Kde máš maminku?“

Úsměv mi okamžitě sklouzl z tváře. „No, není jí moc dobře. Šla si lehnout.“ Zadíval jsem se na strejdu Connora, do jeho zlatavě hnědých očí. Hned jsem si vzpomněl na nebe před bouřkou – temný a trochu děsivý. Malinko jsem se odtáhl, ale najednou se, hrozně rychle, strejdovy oči zase projasnily a znovu si mě k sobě přivinul a sevřel.

„Dobře, Archere, dobře,“ řekl. Odlepil mě od sebe, dál mě ale držel za ruce a díval se na mě. Usmál jsem se a on se taky usmál.

„Máš úsměv jako tvoje maminka, víš to?“

Usmál jsem se ještě víc. Vždycky se mi líbilo, jak se máma usmívá – je to takový hezký, teplý úsměv, a já pak míval pocit, že mě má opravdu ráda.

„Ale vypadám jako táta,“ řekl jsem a zadíval se do země. Všichni mi říkali, že vypadám jako Hale.

Strejda se na mě díval a vypadal, jako by chtěl něco říct, ale pak se rozmyslel. „No, to je dobře, kamaráde. Tvůj táta je fešák.“ Usmál se, ale tentokrát jsem ten úsměv v jeho očích neviděl. Zadíval jsem se na něj a přál si, abych vypadal jako strejda Connor. Moje máma mi jednou řekla, že byl ten nejhezčí muž, jakého kdy viděla. A pak se zatvářila provinile, jako by to neměla říkat. Asi proto, že nebyl můj táta. Navíc byl strejda Connor policajt – byl hrdina. Chtěl jsem být jako on, až vyrostu.

Strejda Connor vstal. „Půjdu se podívat, jestli je tvoje maminka už vzhůru. Hraj si se svými figurkami a já se za chvíli vrátím, dobře, kamaráde?“

„Dobře,“ přikývl jsem. Znovu mi pocuchal vlasy a pak se vydal do schodů. Chvíli jsem čekal a potom se za ním tiše vydal. Našlapoval jsem opatrně, aby schody nezavrzaly, a držel se zábradlí. Věděl jsem, jak se v tomhle domě pohybovat tiše. Bylo důležitý, abych věděl, jak se v tomhle domě pohybovat tiše.

Když jsem došel nahoru, zastavil jsem se hned za dveřmi do mámina pokoje a poslouchal. Dveře byly pootevřené jen na škvíru, ale to stačilo.

„Jsem v pořádku, Connore, vážně,“ řekla máma tiše.

„Nejsi v pořádku, Alysso,“ sykl a hlas se mu na konci zlomil tak, až mě to vyděsilo. „Ježíši. Zabiju ho. Skoncuju s tím, Lys. Skoncuju s tím mučednictvím. Ty si možná myslíš, že si to zasloužíš, ale Archer. Si. To. Nezaslouží,“ ucedil každý slovo tak, že jsem poznal, že zatíná zuby jako předtím. Jako když je poblíž táta.

Chvíli jsem slyšel jen mámin pláč a pak strejda Connor znovu promluvil. Tentokrát zněl ale divně, nevýrazně.

„Chceš vědět, kde teď je? Odešel z baru s Patty Nelsonovou. Šuká s ní v jejím karavanu. Zajel jsem tam a slyšel to až z auta.“

„Bože, Connore,“ zašeptala máma přidušeně. „Chceš to snad ještě zhoršit –“

„Ne!“ zařval, až jsem nadskočil. „Ne,“ zopakoval tišeji. „Snažím se tě přinutit, abys pochopila, že už to stačí. Už to stačí. Jestli si myslíš, že musíš splatit nějaký dluh, tak je už splacený. Copak to nechápeš? Vidíš to celý špatně, ale, bože, když to tak vidíš, tak ti říkám, že už je to splacený, Lys. Už dávno je to splacený. A teď za to platíme my všichni. Kriste, chceš vědět, co jsem cítil, když jsem slyšel z toho karavanu ty zvuky? Chtěl jsem tam vrazit a zkopat ho za to, že tě tak ponížil. Že si tě neváží. A nejhorší je, že bych měl být rád, že je s někým jiným než s tebou, s kýmkoli jiným než s ženou, kterou mám zavrtanou tak hluboko pod kůží, že bych ji ze sebe nedostal ani krumpáčem. Jenže místo toho je mi z toho špatně. Špatně, Lys. Je mi špatně z toho, že se k tobě chová ošklivě, přestože by jeho lepší chování znamenalo, že tě nikdy znovu nezískám.“

Potom bylo v pokoji dlouho ticho a já jsem chtěl nakouknout dovnitř, ale nenakoukl. Slyšel jsem jenom, jak máma brečí, a nějaké šustění.

Pak strejda Connor pokračoval, tišeji, jemněji. „Odvezu tě odtud, zlato. Prosím, Lys, dovol mi to. Dovol mi, ať tebe i Archera ochráním. Prosím.“ Hlas měl plný něčeho, co jsem neuměl pojmenovat. Tiše jsem se nadechl. On nás odtud chtěl odvézt pryč?

„Co Tori?“ zeptala se máma tiše.

Chvíli bylo ticho, než strejda Connor odpověděl: „Řeknu Tori, že odcházím. Měla by to vědět. Naše manželství stejně už celé roky nefunguje. Pochopí to.“

„Nepochopí,“ řekla máma vyděšeně. „Nepochopí to. Bude se nám chtít pomstít. Vždycky mě nenáviděla.“

„Alysso, už nejsme děti. Tohle není žádná soutěž. Tohle je skutečný život. A já tě miluju. Zasloužíme si být spolu. Ty, já a Archer.“

„A co Travis?“ zašeptala.

Bylo ticho. „S Tori to vyřeším,“ odpověděl. „Neboj se.“

Pak bylo znovu ticho, než máma řekla: „Co tvoje práce, tohle město…“

„Alysso,“ zastavil ji strejda Connor tiše. „Na ničem z toho mi nesejde. Když nemám tebe, na ničem z toho nesejde. Copak to ještě pořád nechápeš? Odejdu z práce, prodám pozemky. Budeme spolu, zlato. Budeme šťastní. Daleko odtud – daleko od tohohle místa. Někde, kde to bude patřit jenom nám. Zlato, copak to tak nechceš? Řekni mi, že to chceš.“

Potom bylo ticho, slyšel jsem jen tiché zvuky, asi jako by se líbali. Viděl jsem je, jak se líbají, už předtím, když máma nevěděla, že je špehuju, stejně jako jsem to dělal teď. Věděl jsem, že to tak nemá být – mámy nemají líbat muže, kteří nejsou jejich manželé. Ale taky jsem věděl, že se tátové nemají pořád vracet domů opilí a nemají bít svoje manželky do obličeje a že se mámy nemají dívat na strejdy tak něžně, jako se tvářila moje máma, kdykoli sem přišel strejda Connor. Bylo to divné, byl jsem z toho celý zmatený a nevěděl jsem, co si o tom myslet. Proto jsem je špehoval, chtěl jsem to pochopit.

Nakonec, po velmi dlouhé době, máma zašeptala tak tiše, že jsem ji skoro neslyšel: „Ano, Connore, odvez nás odtud. Daleko, hodně daleko. Budeme jen já, ty a Archer. Budeme šťastní. Chci to. Chci tě. Jsi ten jediný, koho jsem kdy chtěla.“

„Lys… Lys… Moje Lys…,“ slyšel jsem strejdu Connora mezi nádechy.

Odplížil jsem se pryč, zpátky do přízemí, opatrně, abych nešlápl na místa, která by skřípala.

2. kapitola

Bree

Hodila jsem si batoh na rameno, ze sedadla spolujezdce vzala malou přepravku na psy a zavřela za sebou dveře auta. Chvíli jsem jen stála a poslouchala ranní cvrlikání ptáků, které se neslo snad ze všech směrů, stejně jako tiché šelestění větru ve větvích stromů. Nebe nade mnou bylo modré a v dáli mezi domy jsem zahlédla třpytící se hladinu jezera. Zamžourala jsem na jednu z chatek, na tu, která měla v jednom z oken ceduli s nápisem K pronájmu. Dům už něco pamatoval a potřeboval by údržbu, ale vyzařoval určité kouzlo, které mě zaujalo. Úplně jsem se viděla, jak po večerech sedávám na malé verandě a dívám se, jak se větve stromů kolébají ve večerním vánku, nad vodou září měsíc a ve vzduchu se nese vůně borovic a jezera. Usmála jsem se. Zadoufala jsem, že uvnitř to bude mít stejné kouzlo nebo tam alespoň bude čisto.

„Tak co myslíš, Phoebs?“ zeptala jsem se tiše. Phoebe ve své přepravce souhlasně štěkla.

„Jo, taky to tak vidím,“ poznamenala jsem.

Vedle mého malého VW Brouka zastavil sedan, z kterého vystoupil postarší plešatící muž, a vydal se ke mně.

„Bree Prescottová?“

„To jsem já.“ Usmála jsem se, vykročila mu naproti a pak si s ním potřásla. „Díky, že jste se se mnou sešel tak narychlo, pane Connicku.“

„Prosím, říkejte mi Georgi,“ nabídl a usmál se. Vydali jsme se k domu, pod nohama nám při každém kroku křupalo uschlé jehličí a větvičky. „Nebyl to pro mě žádný problém. Jsem v důchodu, takže ani nemám pravidelný program.“ Vystoupali jsme po třech dřevěných schodech na úzkou verandu. George vytáhl z kapsy svazek klíčů a začal je prohledávat.

„Tady to máme,“ řekl, zasunul klíč do zámku a otevřel dveře. Uvnitř jsem ucítila prach a plesnivinu. Rozhlédla jsem se.

„Manželka sem chodí, jak jen to jde, aby otřela prach a trochu poklidila, ale jak vidíte, chtělo by to uklidit pořádně. Norma toho kvůli artróze v kyčli moc nezvládne. Celé léto tu to bylo prázdné.“

„To nevadí,“ usmála jsem se na něj, postavila přepravku s Phoebe ke dveřím a vydala se do kuchyně. Ten dům potřeboval víc než jen trochu poklidit – spíš tu byla zapotřebí důkladná generálka. Já si domek ale stejně okamžitě zamilovala. Měl osobitý styl a kouzlo. Když jsem nadzvedla prostěradla, nábytek pod nimi byl starý, ale vkusný. Podlahy pokrývaly široké dřevěné parkety, krásné a rustikální. Vymalováno tu bylo jemnými, uklidňujícími barvami.

Spotřebiče v kuchyni byly starší, ale já toho stejně v kuchyni moc nepotřebovala. Ani jsem nevěděla, jestli ještě někdy budu vůbec schopná znovu vařit.

„Ložnice a koupelna jsou vzadu –,“ pokračoval pan Connick.

„Beru to,“ přerušila jsem ho, pak se zasmála a potřásla hlavou. „Tedy, pokud je to tu pořád volné a vyhovovalo by vám to, pak to vezmu.“

Uchechtl se. „Nu, dobrá, to je skvělé. Jen dojdu do auta pro nájemní smlouvu a všechno vyřídíme. Také bych vás požádal o zálohu ve výši jednoho nájmu, ale pokud by to pro vás byl problém, můžeme se domluvit.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, není to žádný problém.“

„Tak dobrá, hned se vrátím,“ řekl a vydal se ke dveřím.

Zatímco byl venku, já prošla chodbou a nakoukla do ložnice a koupelny. Obě místnosti byly malé, ale jak jsem předpokládala, postačí. Zaujalo mě velké okno v ložnici, z kterého byl výhled na jezero. Nemohla jsem si pomoct, musela jsem se při pohledu na úzké molo vinoucí se nad klidnou třpytící se hladinou vody, v jasném ranním světle sytě modrou, usmát.

Daleko na jezeře jsem spatřila dvě loďky, jako dvě tečky na horizontu.

A najednou, při pohledu na tu vodu, jsem cítila nutkání se rozplakat – ne však smutkem, ale štěstím. Stejně rychle, jako se ten pocit objevil, začal mizet a zanechal po sobě jen nostalgický nádech, který jsem si nedokázala vysvětlit.

„Tady to máme,“ zavolal pan Connick a pak jsem uslyšela, jak se za ním zabouchly dveře. Odešla jsem z pokoje, abych podepsala papíry k místu, kterému budu – minimálně po nějakou dobu – říkat domov, a doufala jsem, že alespoň teď najdu na chvíli klid a mír.

Norma Connicková nechala všechny čisticí prostředky v domě. Jakmile jsem donesla kufr z auta a uložila ho do ložnice, pustila jsem se hned do práce. O tři hodiny později jsem si odhrnula mokrý pramínek vlasů z očí a narovnala se, abych se pokochala pohledem na plody své práce. Dřevěné podlahy byly čisté a omyté od všeho prachu, z nábytku zmizela prostěradla a celý dům byl kompletně vysmýčený. Ve skříni v hale jsem našla lůžkoviny, proto jsem je hned vyprala, usušila v sušičce vedle kuchyně a povlékla si postel. Kuchyni a koupelnu jsem vydrhla a vydezinfikovala a otevřela jsem všechna okna, abych dovnitř pustila teplý letní větřík, který sem vanul od jezera. Nehodlala jsem si tu nějak zvykat, ale prozatím jsem byla spokojená.

Vytáhla jsem pár toaletních potřeb, které jsem při balení hodila do kufru, a uložila je do skříňky v koupelně a pak si dala dlouhou studenou sprchu a smyla ze sebe hodiny uklízení a ještě víc hodin cestování. Šestnáct hodin jízdy, které trvala cesta z mého domovského Cincinnati v Ohiu, jsem zvládla za dvakrát osm hodin – jednu noc jsem zůstala v hotelu u dálnice, druhou jsem strávila za volantem, abych sem dorazila hned ráno. Včera jsem se zastavila v New Yorku v jedné internetové kavárně a prohlédla si nabídky pronájmů v městě, kam jsem mířila. Městečko v Maine, které jsem si vybrala jako cíl své cesty, je oblíbenou turistickou destinací, takže to nejbližší místo, co jsem našla, bylo na opačné straně jezera, v městečku Pelion.

Osušila jsem se, natáhla na sebe čisté šortky a triko a našla mobil, abych zavolala svojí nejlepší kamarádce Natálii. Co jsem jí napsala, že odjíždím, volala mi už několikrát, a já jí jen poslala textovku. Telefonát jsem jí dlužila.

„Bree?“ ozvala se Nat. V pozadí jsem slyšela hlasitý šum hovoru.

„Ahoj, Nat? Volám nevhod?“

„Vydrž, zajdu ven.“ Položila ruku na mikrofon a řekla něco někomu, pak se zas ozvala. „Ne, nevoláš nevhod! Moc jsem s tebou chtěla mluvit! Jsem teď na obědě s mámou a tetou. Pár minut to beze mě vydrží. Dělala jsem si o tebe starosti,“ řekla trochu vyčítavě.

Povzdechla jsem si. „Já vím, promiň. Jsem v Maine.“ Už předtím jsem jí řekla, kam mám namířeno.

„Bree, tys prostě zmizela. Bože. Sbalila sis vůbec něco?“

„Pár věcí. To mi stačí.“

Vydechla. „Dobře. No, a kdy se vrátíš domů?“

„Nevím. Myslela jsem, že bych tu nějakou dobu zůstala. Každopádně, Nat, o tomhle jsem ti neřekla, ale docházejí mi peníze – právě jsem dala velkou část úspor na zálohu za pronájem. Potřebuju si najít práci, alespoň na pár měsíců, a vydělat si dost, abych měla na cestu domů a na výdaje na prvních pár měsíců, až se vrátím.“

Nat se zarazila. „Nevěděla jsem, že je to tak zlý. Ale, Bree, zlato, máš vysokou. Vrať se domů a využij to. Nemusíš žít jak nuzák ve městě, kde nikoho neznáš. Chybíš mi. I Avery a Jordanovi. Jsme tví kamarádi, pomůžeme ti – máme tě rádi. Můžu ti nějaké peníze poslat, jestli ti to pomůže vrátit se domů co nejdřív.“

„Ne, ne, Natálie. Vážně. Já… Potřebuju to, ano? Vím, že mě máte rádi. Vím to,“ ujistila jsem ji tiše. „Taky vás mám ráda. Jen to prostě musím udělat.“

Znovu se odmlčela. „To kvůli Jordanovi?“

Chvíli jsem se jen kousala do rtu. „Ne. Ne úplně. Teda, možná to byla taková poslední kapka, ale ne, neodjela jsem kvůli Jordanovi. Jenom to bylo to poslední, co jsem v tu chvíli potřebovala, víš? Bylo toho prostě… moc.“

„Zlato, já vím, že člověk toho snese dost jen do určitý míry…“ Když jsem na to nic neřekla, povzdechla si a dodala: „Tak už ti ten podivný náhlý výlet nějak pomohl?“ Slyšela jsem v jejím hlasu úsměv.

Tiše jsem se zasmála. „Tak trochu jo, ale zároveň zatím ne.“

„Takže to zatím nezmizelo?“ zeptala se Natálie tiše.

„Ne, Nat, ještě ne. Ale líbí se mi tu. Vážně,“ snažila jsem se o veselý hlas.

Znovu se odmlčela. „Zlato, myslím, že nejde o místo.“

„Tak to nemyslím. Jenom říkám, že když chce člověk na chvíli odjet, tady je na to dobré místo… Bože, měla bys už jít. Tvoje máma a teta na tebe čekají. Popovídáme si později.“

„Dobře,“ ustoupila váhavě. „Takže jsi v bezpečí?“

Zarazila jsem se. Nikdy jsem se nikde necítila úplně v bezpečí. Budu se tak ještě někdy cítit? „Ano. A je tu krásně. Našla jsem domek hned u jezera.“ Vyhlédla jsem oknem za zády a znovu se zadívala na tu překrásnou hladinu.

„Mohla bych někdy přijet na návštěvu?“

Usmála jsem se. „Až se tu trochu usadím. Možná než odtud odjedu?“

„Dobře, domluveno. Vážně mi chybíš.“

„Ty mně taky. Brzo ti zase zavolám, ano?“

„Dobře. Ahoj, zlato.“

„Ahoj, Nat.“

Zavěsila jsem a došla k oknu v ložnici, stáhla rolety a vlezla do čerstvě povlečené postele. Phoebe se mi usadila u nohou. Usnula jsem, sotva se moje hlava dotkla polštáře.

Probudila jsem se za zpěvu ptáků a vzdáleného šumění vody narážející na břeh jezera. Převalila jsem se a zadívala se na budík. Bylo po šesté večer. Protáhla jsem se, narovnala a zorientovala.

Vstala jsem, zatímco mi Phoebe pobíhala za patami, a v malé koupelně jsem si vyčistila zuby. Po opláchnutí jsem se na sebe zadívala v zrcadle na skříňce. Pod očima jsem pořád měla tmavé kruhy, ale po pěti hodinách spánku trochu vybledly. Štípla jsem se do tváří, abych si do nich vehnala trochu barvy, nasadila široký falešný úsměv, ale pak jsem jen potřásla hlavou.

„Zvládneš to, Bree. Jsi silná a jednoho dne budeš znovu šťastná. Rozumíš? Tohle místo vyzařuje něco dobrého. Cítíš to?“ Naklonila jsem hlavu a dlouze jsem se na sebe v zrcadle zadívala. Hodně lidí se takhle v koupelně povzbuzuje, ne? Je to naprosto normální. Odfrkla jsem si a znovu potřásla hlavou. Opláchla jsem si obličej a dlouhé světle hnědé vlasy jsem si rychle smotala na zátylku do drdolu.

Došla jsem do kuchyně a otevřela mrazák, kam jsem si uložila všechna mražená jídla, která jsem přivezla v chladicím boxu. Jídla nebylo moc – jen pár věcí, co jsem vzala doma z ledničky – polotovary, které se ohřejí v mikrovlnce, mléko, burákové máslo, chleba a ovoce. A taky půl pytle psích granulí pro Phoebs. Vystačí mi to na pár dní, než budu muset zajít na nákup.

Hodila jsem těstoviny do mikrovlnky a pak je vestoje snědla plastovou vidličkou. Dívala jsem se přitom z okna kuchyně a zahlédla venku starší ženu v modrých šatech a s bílými vlasy, která právě vyšla z domku vedle toho mého a kráčela k mojí verandě s košíkem v rukách. Když jsem zaslechla tiché zaklepání, hodila jsem prázdnou krabici od jídla do koše a šla otevřít.

Rozevřela jsem dveře a stará žena se na mě vřele usmála. „Zdravím, drahoušku. Jsem Anna Cabbottová. Vy budete moje nová sousedka. Vítejte u nás.“

Oplatila jsem jí úsměv a převzala košík, který mi podávala. „Jsem Bree Prescottová. Děkuju. Je to od vás moc milé.“ Nadzvedla jsem roh utěrky na košíku a do nosu mě udeřila vůně borůvkových muffinů. „Bože, voní nádherně,“ řekla jsem. „Pojďte dál.“

„Vlastně jsem vám chtěla navrhnout, jestli byste si se mnou dala na mé verandě sklenici studeného čaje. Právě jsem ho připravila.“

„Ach,“ zaváhala jsem. „Ale jistě. Jen mi dejte vteřinu, než najdu boty.“

Couvla jsem dovnitř, položila košík s muffiny na linku a pak zašla do ložnice, kde jsem předtím nechala svoje žabky.

Když jsem se vrátila ke vstupním dveřím, Anna už stála u schodů a čekala na mě. „Jak krásný večer. Vždycky se snažím si po večerech sednout a jen tak si vychutnat hezkou chvilku. Brzo si už budu stěžovat, že se začíná ochlazovat.“

Vydaly jsme se k jejímu domku. „Žijete tu po celý rok?“ zeptala jsem se a pohlédla na ni.

Přikývla. „Většina z nás na téhle straně jezera tu žije celý rok. Turisté o městečko, jako je tohle, nemají zájem. To tam,“ pokývla k jezeru, jehož opačný břeh odtud skoro nebyl vidět, „se všichni turisté sjíždějí. Většině starousedlíků tady to ani nevadí, spíš to vítají. Ale brzy se to změní. Victoria Haleová, které tohle město patří, má v plánu výstavbu, která by sem měla turisty přitáhnout,“ povzdechla si, když jsme stoupaly po schodech na její verandu, kde se posadila do jednoho z proutěných křesel. Já jsem se posadila na dvoumístnou houpačku a opřela se do polštáře.

Její veranda byla krásná a útulná, plná pohodlných bílých proutěných křesel se sytě modrými a žlutými polštáři. A všude byly květináče plné barevných petunií a po stranách se pnul jasmín.

„Co si myslíte o tom, že by sem měli jezdit turisté?“

Lehce se zamračila. „Ach, no, líbí se mi, že je tu klid. Takže bych jim řekla, ať zůstanou za jezerem. Už tak tudy projíždí na můj vkus moc lidí. Navíc se mi líbí, jakou atmosféru naše malé město má. Ale oni tu chtějí postavit bytovky, takže už u jezera žádné chatičky nebudou.“

Zamračila jsem se. „Ach, to mě mrzí,“ řekla jsem, protože jsem si uvědomila, že to pro ni znamená stěhování.

Lhostejně mávla rukou. „O mě nejde. Víc se bojím o všechny ty obchody ve městě, které kvůli stavbě budou muset zavřít.“

Přikývla jsem, pořád jsem se mračila. Chvíli jsme obě mlčely, pak jsem poznamenala: „Když jsem byla malá holka, bydleli jsme s rodinou o prázdninách na opačné straně jezera.“

Ze stolku vedle sebe zvedla konvici s čajem, nalila dvě sklenice a jednu mi podala. „Opravdu? Co vás sem teď přivedlo zpátky?“

Napila jsem se, schválně jsem s odpovědí otálela. Nakonec jsem řekla: „Udělala jsem si výlet. Tehdy v létě se mi tu líbilo.“ Pokrčila jsem rameny. Pokusila jsem se usmát, ale mluvit o mé rodině mi působilo bolest na hrudi. Nakonec jsem nasadila, jak jsem doufala, milý úsměv.

Chvíli mě pozorovala a upíjela ze své sklenice. Pak přikývla. „Nuže, drahá, myslím, že to byl skvělý nápad. A myslím, že pokud jste tu byla šťastná předtím, můžete tu být šťastná zas. Řekla bych, že některá místa lidem jednoduše sednou.“ Vřele se usmála a já jí úsměv opětovala. Neřekla jsem jí, že hlavním důvodem, proč jsem sem přijela, bylo, že tady to bylo naposledy, kdy byla moje rodina skutečně šťastná a spokojená. Když jsme se odtud vrátili domů, mojí mámě zjistili rakovinu prsu. Šest měsíců nato zemřela. A pak už jsme na všechno zůstali jen sami dva s tátou.

„Jak dlouho tu plánujete zůstat?“ zeptala se Anna a vytrhla mě ze zamyšlení.

„To nevím. Nemám žádný konkrétní plán. Ale budu si muset najít práci. Víte o něčem?“

Postavila sklenici na stolek. „Vlastně vím. Bistro ve městě hledá servírky na ranní směnu. Mají otevřeno na snídaně a obědy. Tuhle jsem tam byla a měli tam inzerát. Holce, co tam předtím pracovala, se narodilo dítě a rozhodla se s ním zůstat doma. To bistro je hned na hlavní ulici – U Norma. Nemůžete to minout. Je to příjemné, rušné místo. Řekněte, že vás posílá Anna.“ Mrkla na mě.

„Děkuju vám,“ usmála jsem se. „Udělám to.“

Chvíli jsme jen seděly a upíjely čaj, z dálky se k nám nesl cvrkot cvrčků a kolem ucha mi občas probzučel komár. Od jezera se k nám nesly hlasy rybářů, kteří už mířili na noc domů, a tichý zvuk vody narážející na břeh.

„Je tu klid a mír.“

„No, doufám, že to nebudete považovat za drzost, má drahá, ale myslím, že klid a mír je teď přesně to, co potřebujete.“

Vydechla jsem a tiše se uchechtla. „Vy se tedy v lidech vyznáte,“ poznamenala jsem. „Nemýlíte se.“

Taky se zasmála. „Vždycky jsem se v lidech vyznala. Můj Bill říkával, že by přede mnou nic nezatajil, i kdyby se stokrát snažil.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

Legenda o kentauru Cheirónovi

1. kapitola

2. kapitola