Přeložil:

MARTIN NOVÝ

Leo Kessler: Baltská spojka

Vydání první

Copyright © 1993 by Charles Whiting

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2015 jako svou 1961. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Baltic Run vydaného nakladatelstvím

SEVERN HOUSE PUBLISHERS LTD, Velká Británie, v roce 1993

Český překlad © 2015 Martin Nový

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Mapa Jiří Chodil

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0214-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0215-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Leo Kessler

BALTSKÁ SPOJKA

PRVNÍ ČÁST Z CYKLU

DE VERE SMITH

Ukázka z elektronické knihy

Moto:

Kdo vpluje do Baltu na válečné lodi, učiní tak jen na vlastní nebezpečí.

Švédské přísloví ze sedmnáctého století

Předmluva autora

Když sir de Vere Smith, nositel Viktoriina kříže, dvou Řádů za vynikající službu a Řádu britského impéria, v červnu roku 1990 ve svém venkovském domě v hrabství Gloucestershire zemřel, doživ se požehnaného věku devadesáti let, dostalo se mu nekrologu na stránkách The Times, The Daily Telegraph a dalších velkých novin. Rozhodně si tuto na první pohled skromnou poctu zasloužil, neboť to kdysi býval národní hrdina, který v pouhých devatenácti letech obdržel pro mnohé nedostižný Viktoriin kříž. Následující roky strávené v jakési poloviční výslužbě ukončilo až vypuknutí druhé světové války. Kvůli ní se naplno vrátil na scénu, tentokrát v roli úspěšného kapitána torpédoborce v severním Atlantiku, na jehož palubě ochránil přinejmenším dva konvoje před vražednými vlčími smečkami ponorek velkoadmirála Dönitze.

Navzdory Smithovým nemalým zásluhám bylo z nekrologu jasně patrné, že pro jeho anonymní autory představoval starý ostřílený námořník poněkud záhadnou postavu. Ostatně těžko jim to mít za zlé, když Smith posledních čtyřicet pět let života strávil farmařením, v zimě lovem a v létě pak na svém malém dvojstěžníku jménem Swordfish, brázdícím Solentskou úžinu. Dozajista si kladli otázku, proč takový muž nesloužil i po druhé světové válce – vždyť mu na jejím konci bylo pouhých pětačtyřicet! A proč jej po celá třicátá léta drželi v podivném stavu poloviční výslužby, případně jak vůbec strávil léta dvacátá coby stále mladý nositel Viktoriina kříže?

Stručný encyklopedický záznam jim zrovna mnoho nenapověděl. Donedávna oficiální vysvětlení znělo, že „během dvacátých let pobýval na cestách“. O tom, kam všude se podíval, se ale mlčelo. Nikde se neuvádělo, jak vlastně přišel ke všem těm zahraničním vyznamenáním za statečnost, uváděným v encyklopediích: řeckým, belgickým, jugoslávským. Převzal dokonce i francouzský Válečný kříž s palmovou ratolestí, jejž Francouzi, jak známo, Britům v meziválečném období neudělovali.

Nekrolog v Timesech hovoří o „de Vere Smithovi“ či „Obyčejném Smithovi, V. C.“, jak našeho hrdinu, který dvacátá léta strávil „ve službě Jeho Veličenstva různě v Evropě a jinde“, veřejnost znala. Autor úmrtního oznámení, otištěného v The Daily Telegraph, zašel trochu dál. Napsal: „Dvacátá léta se dnešní době v lecčems velmi podobají. Stejně jako dnes byla tehdy Evropa v zajetí řetězu velkých změn. Obě velká impéria, německé a ruské, se zhroutila. Na jejich troskách vznikly nové státy, které se často ihned ocitly ve víru dalšího válečného konfliktu. A je nasnadě, že mladý de Vere Smith pomáhal těmto nově zrozeným, Británii nakloněným státům čerstvě nabytou nezávislost uhájit.“ To, jakým způsobem, už novinář z Telegraphu nevysvětlil.

Teprve po smrti Smithovy druhé manželky, někdejší baronky Krystyny Oleksyové (kterou Smith za dodnes neobjasněných okolností zachránil v roce 1946 z komunistického Polska), se poodhalila rouška, obestírající jeho meziválečnou službu. Na světlo se dostaly vlastnoručně psané poznámky, líčící průběh tajných akcí z dvacátých a počátku třicátých let. Tato „dobrodružství“, jak je nazýval, nejsou podána právě obratným a stylisticky vybroušeným jazykem, přece však znamenají cenný objev. Není třeba připomínat, že dnes by se o člověka, který by měl za sebou totéž co Smith, prala nakladatelství, televizní stanice i filmová studia.

Pro mladého de Vere Smithe to jistě byla vzrušující doba, během níž se vydal se zásilkou zbraní do Polska, pomohl odvrátit masakr Řeků ve válkou rozvráceném Turecku, podal pomocnou ruku německým odpůrcům Hitlera při prvním pokusu zbavit jej a jeho nacisty moci… Zkrátka se mezi rokem 1920 a 1933, kdy byl oficiálně ve výslužbě, objevoval všude tam, kde „hořelo“.

Z jeho rukopisů lze vyčíst, že náležel k tehdejší britské vyšší společenské třídě. Smithův vrstevník a přítel korvetní kapitán „Dickie“ Bird napsal ve své autobiografii nazvané Zpět na moři: „Co o něm říct? Snad to, že jsem měl čest přátelit se s Angličanem toho nejryzejšího ražení. S mužem, milujícím svou vlast, kterou hrdě považoval za nejlepší na světě. Své mínění nikomu nevnucoval, prostě byl přesvědčen, že tomu tak je. Ale běda tomu, kdo by s ním chtěl otevřeně nesouhlasit.“

V oněch vzrušujících a nebezpečných letech, kdy se kontinentální Evropa stejně jako dnes zmítala v chaosu, se Smith velmi rád postaral o to, aby nemálo těch, kteří si troufli mu odporovat, „pěkně rychle skončilo ve futrálu“, jak s oblibou říkával.

Současná Británie je na hony vzdálená té staré, v ní se ryzí Angličané Smithova formátu již nerodí. Kdo by dnes také chtěl riskovat svůj krk v krajně nebezpečných akcích daleko za hranicemi, za směšný plat a navíc obtížený závazkem trvalé mlčenlivosti o všem, co pro vlast a impérium vykonal? Dnes by se takovému muži většina lidí vysmála: dokonale neskutečnému knižnímu hrdinovi, podobnému postavám z pera Johna Buchana, Dornforda Yatese či H. C. McNeilea.

Leč de Vere Smith není smyšlený hrdina, byl to skutečný člověk z masa a kostí. Muž, jenž znovu a znovu nasazoval svůj život, bez zbytečných otázek, bez námitek, protože věřil, že to, co dělá, je pro blaho vlasti a jejích obyvatel. I přes všechen cynismus moderní doby, jíž vládnou pouze peníze, se domnívám, že se mezi námi stále najdou lidé, kteří v sobě cítí jakousi neodbytnou hrdost na muže, jako byl náš „Obyčejný Smith“.

Zde začíná jeho příběh…

Leo Kessler,

(vl. jménem Charles Whiting), 1993

První část

ZROZENÍ MISE

Válka je peklo, ale mír tě může i zabít.

Staré námořnické rčení

1

Námořní poručík de Vere Smith se prudce zachvěl.

Začala se tvořit mlha, vlhká, studená a bezútěšná. Malé příbřežní nákladní lodě, razící si cestu Severním mořem směrem k Humberu, už v pravidelných intervalech rozeznívaly své mlhové sirény. Znělo to jako nářek ztracených duší. Z plynových lamp lemujících promenádu smutně odkapávaly kapky vody. Dokonce i malý kůň, který odhodlaně táhl těžký černý kočár k withernseaské stanici železniční společnosti London and North Eastern Railway, držel mokrou hlavu zkroušeně jen těsně nad zemí.

Smith nakrčil široká ramena, aby si je pod námořnickým pláštěm aspoň trochu ohřál, a znovu si v duchu řekl, že ho osud zavál na skutečný konec světa: na odlehlé yorkshirské východní pobřeží nacházející se v zajetí studené deštivé zimy, s polovinou populace mrtvou v důsledku předchozí války a španělské chřipky, přičemž ta zbývající se z důsledků obojího ještě úplně nevzpamatovala.

Když vítr vanoucí od moře zkropil Smithův obličej čerstvou sprškou ledových dešťových kapek, na okamžik pocítil nutkání otočit to a vrátit se do relativního pohodlí prostého pokoje v „Obchodním hotelu“. Ale neudělal to. Od té doby, co jej vláda – pro jeho vlastní bezpečnost, jak mu bylo sděleno – poslala do téhle malé rybářské vesnice, chodil každé ráno a každé odpoledne na dlouhé, pětimílové procházky, a to za každého počasí. Jestli se chtěl vrátit do aktivní služby, musel se plně zotavit ze zranění, které utrpěl u Kronštadtu. Jediný problém spočíval v tom, že se stále neozývali. Vypadalo to, že vláda úplně zapomněla, že vůbec existuje, zatraceně!

Zarputile pokračoval dále po větrem bičované promenádě. V oknech malých domů obrácených směrem k moři bylo sem tam vidět sporé žlutavé světlo petrolejové lampy, většina jich ale byla od té doby, co v roce 1914 Hunové tuhle část pobřeží bombardovali, prázdných.

Devatenáct set čtrnáct! Při pomyšlení na ten rok se mladý důstojník trochu vyděsil. V té době byl ještě stále uhrovatý kluk z Harrow on the Hill, pro kterého představovaly vrcholný zážitek nové konzervy se skopovým na hrášku v Tuck Shopu se zaváděcí cenou šesti pencí za kus. Při té vzpomínce se smutně zasmál. Od té doby už pod mostem protekla spousta vody. Zabočil doleva a začal stoupat do malého kopce k North Road. Plechový gramofon, možná značky Decca, začal někde chrčivě přehrávat desku s úryvkem z muzikálu Chu Chin Chow o Alí Babovi a čtyřiceti loupežnících.

Jako by ta veselá hudba osamělého mladého důstojníka, zmáčeného deštěm a zahaleného mlhou, inspirovala. Najednou si začal prozpěvovat jednu starou školní písničku, a to stejně hlasitě a energicky jako ten nevinný mladík v předválečném Harrow:

Pak krásný sen ten zase zmizel

a vzduch jak lusknutím se pročistil.

Vy falešné a lživé vize,

kdybyste jen byly pravdivé…

Uvědomil si, jak to s tím „krásným snem“ tehdy dopadlo, a stejně náhle jako předtím začal zpívat, se zase odmlčel…

… mlha kryjící sovětskou námořní základnu jako by se najednou roztrhla a naskytl se dramatický pohled na celou rudou flotilu, jejíž plavidla se temně a hrozivě rýsovala na pozadí světel Petrohradu. Obrovité bitevní lodě a křižníky spočívaly nehybně na svých kotvištích jako nějaké přerostlé ovce čekající v ohradě na podříznutí. Čtveřice torpédových člunů vyrazila vpřed jako nedočkaví lovečtí psi, které někdo konečně pustil z vodítka.

Na jedné z lodí se probudilo k životu signální světlo. Zaječela siréna. Odněkud zamířil k noční obloze červený světelný kužel a v tomtéž okamžiku se nad hladinou rozzářila světlice. Čtyři torpédové čluny ale pokračovaly v plavbě, s příděmi zvednutými vysoko nad vodu, jako šelmy odhodlané nepustit z tlamy uchvácenou bílou kost. Když k nim od přístavu začaly přilétat střely se stopovkou, pustily se do divokého kličkování.

Vedoucí torpédový člun se otřásl. Od kormidla Swordfishe zahlédl, jak se na dvou místech bělavě zčeřila hladina. To pod vodu postupně zajela dvě vypuštěná torpéda. Automaticky odpočítával vteřiny a ze všech sil se přitom snažil udržet směr malého plavidla, které se řítilo do boje rychlostí čtyřiceti uzlů. Pět. Přivřel oči, protože noční obloha se zalila ostrým světlem. Vrchní loďmistr, kdoví, jak se vlastně jmenoval, vedle něj vykřikl: „Bože na nebesích! Trefili se!“ Všude kolem začaly létat kusy železa a vzduch se nasytil pachem spáleného střelného prachu.

Nyní útok zahájilo druhé malé plavidlo. Vyděšení rudí dělostřelci namířili všechny hlavně na člun rychle klouzající po hladině přístavu. Ve smrtonosné morseovce se k němu začaly snášet červené, zelené a bílé stopovky. S pravidelným rachotem se probudil k životu rychlopalný kanon. Všude kolem člunu vybuchovaly střely a zvedaly do vzduchu gejzíry bělavé pěny. Mladý kormidelník se ale nenechal zastrašit, a třebaže jej vodní záplava občas zcela zahalila, odhodlaně pokračoval dále. Smith se v duchu modlil, aby se mu to podařilo. Přece se sem netrmáceli takovou dálku zbytečně.

Číslo dvě se najednou tak prudce obrátilo, že se do vzduchu vznesly snad hektolitry zvířené vody. Evidentně už vypustilo svou kovovou rybu. Smith znovu začal počítat. Jedna… dvě… tři… čtyři… pět…! Najednou ucítil ránu, jako kdyby ho do tváře udeřila nějaká mokrá pěst. Z paluby jednoho křižníku vyšlehla záplava oranžových plamenů. Palubní nátěr začal škvířit a byly na něm vidět až obscénně působící bubliny. Když se obrovská loď počala převracet na levobok, hořící členové její posádky se s panickým řevem snažili zachránit skokem do vody.

Kotle křižníku explodovaly. Z nitra lodě začala stoupat oblaka páry. Z komínu se vyvalil hustý dým v podobě obrovského hřibu. Krátce poté se loď s překvapující rychlostí se skřípáním a kovovým sténáním, jako by snad byla živou bytostí, potopila.

„Viděl jste to, pane?“ vyhrkl vrchní loďmistr, aby přehlušil motory. „Kdybych to nespatřil na vlastní oči, asi bych nevěřil, že je to vůbec možné. Dvacet tisíc tun oceli šlo ke dnu ve dvaceti podělaných vteřinách. To mě podrž!“

Smith na to nic neřekl. Soustředil se na vlastní útok. Ještě jeden pobřežní torpédový člun, a pak už bude řada na něm, rudí dělostřelci se už však vzpamatovávali. Všude se rozsvěcovaly reflektory a proudy světla prohmatávaly jako nějaké dlouhé bílé prsty okolní tmu. Právě teď našly třetí člun. Nepřátelské dělostřelectvo zahájilo s děsivým duněním palbu. Moře okolo malého plavidla se doslova vařilo. Smith se nemohl ubránit pocitu, že odvážný mladý velitel torpédového člunu, směřujícího dále ke svému cíli, obrovskému tankeru plnému nafty, tohle nemůže přežít.

Najednou se útočící člun silně otřásl. Byl snad zasažen? Ne, stopa z bublin, kterou za sebou zanechávala vypuštěná torpéda, svědčila o opaku. „Už ho vypustil, pane!“ křikl mu loďmistr přímo do ucha, když zrovna ostře zatáčel doprava, aby Swordfish udržel co možná nejdéle ve tmě.

Smith přikývl, oči přitom ale nespouštěl z torpéd nemilosrdně se blížících k cíli. Pod takovým úhlem nemohla minout. Zasáhla obě a okamžitě s devastujícím účinkem explodovala. Nádrže na zádi vybuchly. Vzduch se naplnil hlasitým syčením. K obloze vyšlehly plameny a vyvalil se hustý, olejnatý dým. Tanker se začal okamžitě potápět. Po jeho najednou nakloněné palubě počala stékat hořící nafta. Křičící plápolající muži se pokoušeli zachránit skokem přes zábradlí, brzy však zjistili, že hladina kolem potápějícího se tankeru je rovněž pokrytá plameny. Umírající plavidlo v té chvíli připomínalo spíše obrovský vše stravující, hučící a syčící plamenomet.

Loďmistr, ošlehaný veterán, který zažil masakr u Jutska, odvrátil hlavu, protože nebyl schopný sledovat, jak z mužů během vteřin odpadává maso a odhalují se jim bílé kosti. Smith ucítil, jak mu do krku stoupají dráždivé žaludeční šťávy, a s obtížemi polknul. Přinutil se ale na tu scénu dívat, jak to udělal jako námořní praporčík při jatkách na palubě HMS Iron Duke v bitvě u Jutska i při mnoha jiných námořních střetnutích uprostřed Kanálu v tom posledním hrozném válečném roce.

„Loďmistře,“ houknul trochu přiškrceným hlasem. „Teď je řada na nás!“

„Ano, pane,“ odvětil poddůstojník, a když Smith přidal plyn, znovu se upřeně zadíval dopředu. „Už ho vidím, pane. Je to… Spartak.“

„Jo, taky ho vidím,“ křikl Smith, přehodil si konce hedvábné šály přes rameno a trochu se nahrbil, jakoby v očekávání toho, co mělo přijít. Zvýšil rychlost na maximum. Příď plavidla se zvedla vysoko z vody. Člun teď narážel do vln, jako by to snad byly cihlové zdi.

Téměř okamžitě si je vzaly do hledáčku dva reflektory. Na Spartaku se rozječely poplachové sirény. Protiletadlové kanony a těžké kulomety na straně, která k nim byla natočena, začaly chrlit oheň. Obloha zčervenala. Namířily si to k nim stopovky, a jak se rychle blížily, přímo jim rostly před očima. Neměly je však zasáhnout, protože Smith tak prudce kličkoval, že všechny na palubě zmáčel. Ruské střely je znova a znova těsně míjely.

Smith, s očima přimhouřenýma před září světlometů a stopovek, dočista zapomněl na strach. Celou bytostí vnímal jen nepřátelské plavidlo. Loďmistr vedle něj hlasitě odpočítával vzdálenost: „Osm set… sedm set padesát… šest set, pane… pět set.“

„Připravit k palbě… číslo jedna a dvě!“ Vykřikl Smith nejhlasitěji, jak to uměl. Tvář mu přitom skoro plápolala vzrušením. „Teď!“

Člun se otřásl. Objevil se obláček nažloutlého dýmu. Dvě tunová torpéda vylétla z torpédometů umístěných po obou stranách trupu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Moto:

Předmluva autora

První část

Zrození mise

1

Směr Baltské moře

Úhybný manévr