La giovinezza

Copyright © RCS Libri S.p.A., Milan, 2015

Translation © Hana Sedalová, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-875-7

ISBN mobi 978-80-7462-896-2

1

Upjatá anglická tvář v průzračném jarním slunci. Barva kůže lehce načervenalá. Krátké světlé vlasy. Sako a kravata. Padesát let. Tvář velmi inteligentní. A navíc důvěryhodná. Nohu přes nohu, sedí v krásné hotelové zahradě.

Opodál dva mladší asistenti.

V pozadí je nádherný bazén. V ospalé prázdninové atmosféře časného rána se koupe málokdo. Všichni se halí do stejných měkkých bílých županů.

Různé hydromasážní vany vytvářejí skvrny na jinak neposkvrněném trávníku.

A nad tím vším ční přenádherný alpský hotel. Teplý a zářivý a zároveň luxusní.

Hotel rámují majestátní Alpy.

Padesátník vytáhne krabičku cigaret a chce si jednu z nich zapálit, když jej klidným hlasem kdosi vlídně upozorní:

„Tady se nesmí kouřit.“

„Ani venku?“

„Ani uvnitř.“

Klidný hlas patří muži, který sedí naproti. Angličan, kolem osmdesátky, oblečený v příjemném odstínu lomené béžové, má velké brýle s černými obroučkami, za nimiž hnízdí světlé vodnaté oči plné melancholie a obezřetnosti. Mluvíme o Fredu Ballingerovi.

Odděluje je stolek. Fred má otevřené noviny. Je klidný, pokojný, vyrovnaný, s očima plnýma lehké deziluze, rozbaluje bonbón, který si vloží do úst navyklým pohybem pravidelného konzumenta.

„Pane Ballingere, mohu vás oslovovat Mistře?“

Fred Ballinger pokrčí rameny. Je mu to lhostejné.

„Jak si užíváte dovolenou?“

„Velmi dobře, děkuji.“

„Jezdíte sem již dlouho?“

„Víc jak dvacet let. Nejdříve se svou ženou. Pak i sám, mám tady spoustu přátel.“

„Proč zrovna do Švýcarska?“

„Je to blízko Itálie. Po Londýně a New Yorku jsem dvacet čtyři let řídil orchestr v Benátkách.“

„To je pravda, jsem to ale hlupák. Tady se musí velmi dobře odpočívat.“

„Tady se pouze odpočívá.“

Padesátník se usměje. Fred ne.

„Ještě skládáte hudbu, Mistře?“

„Ne, jsem v penzi.“

„Je zbytečné zdůrazňovat, že jsem, stejně jako všichni, vaším velkým obdivovatelem.“

„Děkuji.“

Padesátiletý Angličan se usmívá. „Mistře, jak jsem již naznačil, organizuji pro Buckinghamský palác zvláštní události.“

Fred lehce zpozorní. „Pracujete pro královnu?“

„V podstatě ano.“

„Dobře. Monarchie stále dojímají.“

„Jestli se mohu dovolit zeptat, proč vás monarchie dojímají?“ Padesátník je překvapený.

„Protože jsou zranitelné. Stačí odstranit jednu jedinou osobu a svět se zničehonic úplně změní. Jako v manželství.“

„Královna by byla poctěna, pokud byste od ní v červnu přijal jmenování Sirem.“

Fred Ballinger se neubrání úsměvu. „Víte, co řekl Satie, když mu nabídli Řád čestné legie? ,Nestačí jej odmítnout, je třeba si jej nezasloužit.‘ Ale já nejsem Satie. A promiňte, mám špatný zvyk často někoho citovat.“

„Její Výsost by byla šťastná, kdybyste tu nabídku přijal.“

„Její Výsost nebyla nikdy šťastná.“

Královnin emisar lehce zrozpačitěl. „Navíc předávání titulů je spojeno s narozeninami prince Filipa a královna by mu chtěla darovat koncert Londýnské filharmonie ve Wimbledonském divadle, které je z mně neznámých důvodů princovým oblíbeným, a byla by nejšťastněj… velmi poctěna, pokud byste mohl Filharmonii dirigovat a uvést některé ze svých děl.“

„Již dlouho nediriguji.“

„Jsem si jistý, že jste nezapomněl, jak se to dělá.“ Padesátník se usměje.

Fred Ballinger odpoví s vážností. „Ne, nezapomněl jsem, jak se to dělá.“

Emisar se rozzáří. „Princ Filip a královna budou uneseni, až uslyší vaše slavné Líbezné písně.“

S hlubokým klidem, téměř odevzdaně, Fred odpoví: „Nebudu uvádět žádnou ze svých Líbezných písní.“

„Proč?“

„Mám pro to osobní důvody.“

„Jako sopranistku bychom mohli mít skvělou Sumi Jo.“

„Sumi Jo není vhodná.“

„Tak si řekněte, která sopranistka by byla vhodná.

A budete ji mít.“

„Žádná není vhodná.“

Rozhodnutí se zdá být nezvratné. Fred Ballinger se znovu začte do novin. Už si nevšímá žádných lichotek. Emisar zdrceně skloní hlavu.

Ticho přerušují jen drobné zvuky. Fred si rytmicky pohrává prsty s obalem od bonbónu. Krátké a střídavé přestávky jasně udávají hudební rytmus.

Královnin emisar si vloží cigaretu mezi rty, přiloží k ní zapalovač, a pak si uvědomí, že se tady nesmí kouřit.

„Promiňte, Mistře, ale královna by to těžce nesla, není zvyklá na odmítnutí.“ Drmolí při posledním pokusu zachránit situaci.

Fred Ballinger nepřestane číst noviny, jen přeruší svou hru s papírkem od bonbónu.

„Nějak jí to vysvětlíte. Jsou mnohem důležitější věci než mé Líbezné písně.“

Emisar se zklamaně zvedá: „Budu tlumočit vaše slova. Na shledanou, Mistře.“

Odchází. Následují ho i oba asistenti. Za jejich zády se u jiného stolku objeví další muž, který, jak se zdá, poslouchal celý rozhovor.

Jmenuje se Jimmy Tree, má třicet čtyři let. Kaliforňan, krasavec s výrazem darebáka, herec z Hollywoodu.

Hned po ránu si dává steak se smaženými hranolky. Vypadá unaveně, skrývá se pod baseballovou čepicí, která mu nesluší. Je neoholený, má sluneční brýle a obyčejné, pomačkané šaty.

Tři Angličané obcházejí bazén, aby se dostali k východu, když vtom někdo zaujme pozornost královnina vyslance.

Ten někdo je muž splývající na hladině bazénu. Z vody vyčuhuje pouze napuchlá tvář, která vypadá jako tvář Jihoameričana, vlasy má obarvené na nepřirozeně žlutou barvu, masité rty, něco kolem padesátky, unavené rysy, černé inteligentní oči, hluboké vrásky, které nepřísluší muži středního věku. Dívá se do prázdna.

Emisar ho upřeně pozoruje a přitom se ptá tichým hlasem jednoho z asistentů: „Viděl jsi ho? Je to on?“

Oba asistenti se zadívají směrem k bazénu a okamžitě ho poznají. Tváří se vzrušeně.

„Určitě je to on.“

„Můj Bože, je to opravdu on.“

Trojice pokračuje v cestě, nicméně nedokáže odtrhnout oči od Jihoameričana v bazénu, který teď s pomocí čtyřicetileté ženy a tří plavčíků, na které se věší celou svou vahou, vylézá z vody po mírných schůdcích. Pro něj jsou však zjevně těžko překonatelné.

Muž, kterého vidíme pomalu vycházet z vody, je nepřirozeně obézní a trpí nesmírnými problémy při pohybu. Tato neforemná, ale charismatická postava se dýchavičně uvelebí na kraji bazénu. Ramena má plná tetování znázorňujících tváře známých hrdinů slavných revolucí.

Plavčíci odejdou. Žena kolem čtyřicítky, s milým a trpělivým obličejem, zřejmě jeho přítelkyně, si sedne vedle něj. Ručníkem mu vytírá vlasy. S láskou pečuje o tuto obrovskou velrybu.

2

Benátky, v noci.

Sem tam a nepravidelně, tlumeně a úpěnlivě, jako by se linuly ze dna či z paměti, ozývají se občasné zvuky kytary.

To, co teď vidíme, je jako přelud.

Uhrančivá představa: prázdné Náměstí svatého Marka zaplavené vodou. Obrovské náměstí s nádhernými a jedinečnými paláci, je zaplaveno vodou, jež omývá všechny jejich sloupy.

Jedno vyvýšené, dlouhé a úzké molo přemosťuje náměstí tak, aby se dalo přejít. Ale nikdo tam není, zatím.

Ze tmy tohoto tajemného města se na konci úzkého mola vynoří Fred Ballinger.

Vykračuje si krátkým a nejistým krokem jako všichni staří lidé.

Fred pozvedne oči a v dálce, na druhém konci mola, zaznamená ženskou postavu, jež míří k němu. Jediné dvě lidské bytosti v tomto snovém zatopeném městě se k sobě přibližují. Nyní jsou si nablízku, připravení se setkat, a Fred si blížící se ženu s neskrývaným zájmem prohlíží: Je vysoká stopětaosmdesát centimetrů. Neuvěřitelně nádherná, s černými vlasy a zelenýma očima, vypadá až nepřirozeně dokonale, na sobě má černé celkové plavky s šerpou přes jedno rameno, na níž můžeme číst: „MISS UNIVERSE.“

Prochází se po lávce se strnulým výrazem topmodelek během důležitých módních přehlídek. Přibližují se k sobě. Lávka je však úzká jenom asi metr, a tak se snaží opatrně se navzájem vyhnout tak, aby nespadli do vody. Nevyhnutelně se navzájem dotknou. Bujný dekolt Miss Universe olízne útlý hrudník Freda Ballingera.

Vzhlíží k ní zespodu, jako by se chýlilo k nějaké nezvratné tragédii.

Ona je ledová jako všechny miss, má nepřítomný výraz a nestará se o to, jestli je takové počínání podezřelé, otře se o Freda svým dokonalým tělem.

Když zažehnají nebezpečí pádu, pokračují každý svým směrem. Miss se vzdaluje osvětlená úplňkem a obklopená vodou jako v nějakém snu Dolce & Gabbana.

Fred kráčí dál po molu, pociťuje strach a má k tomu důvod: voda začíná stoupat. Převalí se přes molo, zmáčí mu chodidla, pak kotníky a kolena.

Fred se pokouší jít rychleji, je však starý a voda získává převahu. Otáčí se a zalykaje se křičí jedno jméno, jako by volal o pomoc Miss Universe.

„Melanie, Melanie.“

Miss Universe však zmizela, jako by se vypařila.

Fred pomalu pokračuje, voda mu už sahá k prsům, k hrdlu, dotýká se brady, začíná propadat panice, vykřikne, když vtom, naštěstí…

3

Probudí se. Okamžitě se probere. Ztěžka se zvedá z křesla. Je sám. Je pozdě. Jen v dálce je slyšet hlouček ponocujících hostů.

Tóny kytary se nyní ozývají silněji a zřetelněji. Pokračují.

Fred se rozejde malými krůčky, chodník mu do pološera slabě osvětlují podvodní světla bazénu.

Zastaví se u opuštěného trávníku, když vtom se ke zvuku kytary připojí hlas vycházející ze stanu.

Píseň se jmenuje Onward. Nádherný, jasný a typický americký folk. Fred instinktivně zamíří směrem k hudbě.

Stane nedaleko hloučku, kde na kytaru vsedě hraje Mark Kozelek. Jsou tam také tři ženy, asi dvacetiletý mladík a Jimmy Tree. Uvolněná a unavená skupinka si užívá tance a zpěvu folkového amerického zpěváka.

Fred Ballinger se zastaví a v povzdálí poslouchá tuto jímavou píseň. Mark Kozelek si jej povšimne a neskrývá jisté rozrušení z tak vzácného posluchače.

Hlavou pokývne na pozdrav a v jedné instrumentální přestávce Freda osloví: „Mistře.“

Fred se zlehka pousměje.

Jimmy Tree leží v trávě se zavřenýma očima. Otevře je, všimne si Freda, vymění si letmý pozdrav, ale jakmile se Fred přiblíží, pozdraví jej Jimmy velmi přátelsky.

Fred jde k němu, sedne si na okraj jednoho lehátka vedle něj. Jimmy mu nabízí šálek čaje. „Nalil jsem do čaje tajně trochu ginu, dáte si, pane Ballingere?“

„Ne, děkuji. Raději bych si dal trochu čaje v ginu.“

Oba se smějí.

Fred vytáhne látkový kapesník, krátce se vysmrká, dovedně kapesník poskládá a pak jej gestem, které již prováděl tisíckrát, čtyřikrát otře o nos a následně kapesník opět vloží do kapsy saka.

Jimmy Tree pozorně sleduje všechno, co Fred provádí s kapesníkem, a svou indiskrétnost kamufluje podmanivým úsměvem. „Dnes jsem si uvědomil, že máme oba dva stejný problém.“

„Poslouchám.“

„Jednou jsme propadli lehkomyslnosti a platíme za to po celý život.“

„Může být. Protože lehkomyslnost je neodolatelné pokušení.“

„Pracoval jsem s velkými americkými i evropskými tvůrci, lidé si mne však budou navždy pamatovat jako Pana Q, jako zasraného kovového robota. Mimoto jsem hrál v brnění, které vážilo devadesát kilo, a můj obličej v něm nebyl vůbec vidět. Každých třicet minut mi někdo připomene Pana Q. O vás všichni vědí, že jste složil Líbezné písně. A zapomínají, že jste také složil Černé prisma, Adrianův život a mnoho dalšího.“

Fred Ballinger i Jimmy Tree se usmívají. Sbližují se.

„Protože lehkomyslnost je také jistý druh perverze. Co děláte v Evropě?“

„Za měsíc začínám točit film v Německu. Připravuji se na postavu.“

„Je to jednoduchá postava?“

„Záleží na úhlu pohledu.“

„A daří se vám?“

„Uvidíme.“

Mark Kozelek zahraje poslední tón Onwarda. Skupina přátel nevýrazně tleská. Fred se k potlesku nepřipojí.

Ztěžka se zvedá a loučí se s Jimmym. „Pro mě už je pozdě.“

„Pro mě ne.“

Fred se zasměje. Jimmy napodobí zasalutování a zdraví ho s prsty přiloženými k čelu.

Fred se vzdaluje nejistým krokem starce. Jimmy se napije a pozoruje jeho pomalou chůzi.

4

Fred Ballinger čeká v hotelové hale vedle recepce na výtah, který nejede.

Mladý noční portýr nezúčastněně pozoruje malý televizor s vypnutým zvukem.

Seriozní drobná ženuška, která na svých šedesát moc dobře nevypadá, zvoní u dveří hotelu. Portýr, aniž by uhnul pohledem od televize, v navyklém gestu zmáčkne knoflík a otevře jí. Žena vstoupí a usedne na lavici. Dívá se do prázdna. Unavená a odevzdaná.

Fred Ballinger pozoroval bez zájmu celou scénku. Konečně výtah. S kovovou mříží jako za starých časů.

Vstoupí. Odjíždí nahoru.

Přijede do prvního patra. Střetne se s nehezkou obtloustlou dvacetiletou dívkou, která čeká na výtah, aby mohla sjet dolů. Obličej má posetý vyrážkami, které kontrastují s jejím agresivním a sveřepým výrazem. Můžeme si možná i domýšlet, že jde o placenou službu eskort, avšak dívka je naprosto všední.

Fred si jí ani nevšimne a ani ona mu nevěnuje žádnou pozornost.

Ballinger osamoceně pokračuje krátkými pomalými krůčky. Poblíž všech dveří stojí řádně uspořádané trekingové boty hostů, aby vyvětraly.

V tichu noci předjede Freda jakýsi stařík na elektrickém vozíku a zmizí v zatáčce hotelové chodby.

Tóny přicházející z jednoho pokoje Freda zastaví. Někdo zde cvičí na housle. Otáčí se a hledá, odkud zvuky vycházejí. Cvičení začíná od začátku, pouze dvě noty, které byly zahrány špatně, ano, je to opravdu pouze únavné cvičení.

Fred zamíří směrem k místu, odkud se linul zvuk, ale hudební nástroj náhle utichl.

Znovu chce pokračovat v chůzi, když vtom se setká se svým obrazem v zrcadle. A prostým gestem, jako by jen něco konstatoval, si přiloží prst na jednu skvrnu, kterou mu slunce vypálilo na čele.

5

Tóny vzdálených houslí rozezní lehkou tichou hudbu plnou jemné melancholie.

Ocitli jsme se v nějakém pokoji, kde veškerý prostor ovládá nepořádek z papírů, poznámek a notebooků, které někdo zapomněl vypnout.

Čtyři chlapci a jedna dívka, ještě jim není ani třicet let, spí rozvalení a schoulení do klubíčka na pohovkách a posteli. Spí spánkem spravedlivých.

Na prahu místnosti stojí Fred Ballinger a další stařec, i on kolem osmdesátky, ale ještě stále pěkný muž, delší vlasy, světlé oči plné života. Jmenuje se Mick Boyle.

Naši dva staří mužové pozorují tiše skupinu mladých lidí, která spí. Housle přestanou hrát. Po chvíli.

„Chcal jsi dneska?“ zeptá se Fred.

„Dvakrát. Čtyři kapky. A ty?“

„Stejně. Více méně.“

„Více nebo méně?“

„Méně.“

„Podívej, jak jsou krásní,“ říká Mick.

„Ano, jsou krásní.“

„Kdybys věděl, jak jsou dojemní, když píšou scénář. Jsou tak vzrušení.“

„Nakazil jsi je.“

„Ty už nejsi vášnivý?“

Fred pokrčí rameny.

Mick si dlaní uhladí vlasy na čele svým typickým gestem a změní téma. „Vidíš ty dva?“ A ukazuje prstem na dívku a jednoho z chlapců, kteří spí na protilehlých stranách místnosti.

„Jasně že je vidím.“

„Začínají se milovat, ale ještě o tom nevědí.“

Nikdo si toho nevšimne, ale dívka, aniž by otevřela oči, se pousměje. Nespí.

„A jak to víš ty?“

Mick Boyle odpoví. „Vím to, protože o lásce vím všechno.“

„Tak mi budeš muset dát lekci, dříve nebo později.“

„Na to už je pozdě. Slyšel jsi novinky? Přijede sem Joyse Owensová neboli Miss Universe. Jedna z cen, kterou dostala, byl jeden týden v tomto hotelu zdarma.“

„Jo, slyšel jsem to. Ale víc než jako cena mi to připadá jako trest.“

„A tak je to správně. Krása musí být potrestána, aby byl život pro nás ostatní přijatelný.“

„A jak jde scénář?“

„Bude to moje největší dílo. Má závěť. A Brenda bude nezapomenutelná protagonistka. Dnes jsme vymysleli název: Poslední den v životě. Jak se ti líbí?“

Fred se zamyslí a pak řekne: „Je znamenitý. Jdu spát.“

Zatímco odchází, na druhém konci pokoje Mick třese jedním z chlapců.

„Kluci, vzbuďte se, je čas, abyste se vrátili ke svým nápadům.“

6

Hezká čtyřicetiletá žena spí klidně ve Fredově posteli.

Jmenuje se Lena.

Na komodě stojí fotka, která byla zarámována před deseti lety, na níž Freda objímá žena jeho věku. Na fotce se šťastně usmívají. Můžeme si domyslet, že je to jeho manželka.

Fred sedí v křesle. Pozoruje spící ženu, která se tváří šťastně.

Lena otevře oči. Prohlíží si jej. Je překvapená.

„Tati, proč nespíš?“

Fred se snaží zakrýt slzy, pokusí se o smutný úsměv.

„Dívám se na tebe.“

Lena si všimne slz v očích otce.

„Tati, ty…“

On ji předběhne: „Nedělej si starosti. Staří lidé brečí pořád. Bez příčiny.“

Ranní rosa. Rozlehlá hotelová zahrada za úsvitu, lemovaná krásnými stoletými stromy.

Přijíždí poďobaná dívka a maličká asi šedesátiletá žena, kterou jsme potkali na recepci. Zřejmě to bude její matka.

Drží se za ruce, přicházejí smutné a světem zapomenuté.

Dívka si způsobem prostým elegance upraví krátké kalhoty, které se jí zařezávají mezi půlky.

Mick Boyle sedí na lavičce a dělá si pracovní poznámky. Všimne si dvou žen, zvedne pohled a jeho oči posmutní, když zaznamená, že se matka s dcerou drží za ruce.

Rozednívá se, v pozadí se tyčí vysoké Alpy a rosa pomalu stéká z listů starodávných stromů.

7

Mladá dívka kolem osmnácti let, drobná a s jemnými rysy, ztělesnění ostýchavosti, masíruje Freda. Ten leží na břichu na masážním lehátku.

Lena stojí blízko okna jejich apartmánu a dívá se na Asiata, který sedí na kraji trávníku.

„Dole je muž, který levituje.“

„Už sem jezdím léta. Nikdy nelevitoval. Kam tedy nakonec jedete?“

„Julian chtěl jako vždycky utrácet. Jedeme na dva týdny do Polynésie.“

„Dobře.“

„Budeš teď spokojený, když budeš mít pokoj sám pro sebe. Zavazela jsem ti.“ Říká a usmívá se.

„Nebudu. Dělalas mi společnost. Mick pracuje a já se nudím.“

„Nebudeš se nudit. Objednala jsem ti kompletní kúru. Celý den budeš na masážích, v sauně, u lékaře. Tak se dáš do pořádku.“

„V mých letech je to ztráta času dávat se do pořádku. Všechno pak bude ještě mnohem otravnější.“

„Jsi v zajetí apatie. Proč si nezajedeš jeden den do Benátek? Mohl bys zanést mamince květiny.“

Fred neodpoví.

Masérka se tváří rezervovaně, jako by neposlouchala.

Lena pokračuje: „A navíc, Francouzi mi píšou každý den. Přimlouvají se za tvou knihu vzpomínek. Co jim mám říct?“

„Nech je, ať se přimlouvají.“

Lena se zadívá na otcovo nahé tělo, které podstupuje masáž. Unavené tělo starce. Tváří se jí mihne náznak něžnosti. Smutně se loučí: „Ahoj tati, zavolám ti, až přijedu.“

„Užij si to.“

Lena uchopí své zavazadlo a vyjde z pokoje.

„Mohl byste si lehnout na záda?“ zeptá se masérka svým dívčím hlasem, který vyvolává něhu. Fred se ztěžka otočí. Pustí se do masáže jeho ramen.

Ballinger má zavřené oči, ale na chvíli je lehce pootevře, aby se zadíval na dívčí tvář masérky.

Začíná každodenní život tohoto obrovského komplexu, který je současně hotelem, lázněmi, lékařským střediskem, místem sportu i rehabilitace. Se stále se opakujícími rytmy a přesnou otevírací dobou.

A opravdu, na chodbách a v jednotlivých podlažích zvoní staré zvonky ohlašující procedury, na něž se nikdo nesmí zpozdit.

Zdravotní sestry a masérky v předepsaných uniformách opouštějí strohé šatny a směřují ke svým pracovištím.

Lékaři jsou v pláštích.

Hosté, převážně staří lidé, oblečení do stejných županů, které jim daroval hotel, se formují do řady a přicházejí k bazénům, saunám, na masáže.

Tiše, klidně a beze spěchu se tento svět dává do pohybu.

V protisvětle, v místnosti, v níž se podává snídaně, chystají číšníci stoly. A vtom jeden anorektický kuchař odchází dozadu za kuchyně a užívá si první cigaretu dnešního dne, při čemž pozoruje nebeskou modř nad švýcarskými Alpami.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

1

2

3

4

5

6

7