František Niedl

ČEKÁNÍ NA NEKONEČNO (ukázka)

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6877-1

Říkal mi jeden člověk,

že pamatuje doby,

kdy stromy umíraly vleže a lidé vstoje

a ne naopak.

1

Jsou chvíle, které prý bývají středobodem našeho života, určují příští běh událostí, pokud ještě něco příštího může přijít.

Stojím právě v jednom takovém středobodu a chtěl bych se bránit proti tomu příštímu, ale jsem jako ochromený, jako člověk paralyzovaný rostlinou, které se neobezřetně dotkl a která vylučuje jed. Mám rakovinu a vím to. Jsem jedním z těch mála vyvolených, kteří se o své nemoci dozví. Je to milosrdenství, nebo rána, která člověka dorazí?

Říct, či neříct. Touhle otázkou se zabývají lékaři na celém světě. Já patřím do té části světa, kde se tvrdí – neříct. A přesto vím – díky hře na pravdu mezi mnou a mým kamarádem Jindrou Veleckým. Hře, která z nás udělala nerozlučné přátele, hře, která mne také připravila o jeden zub, to když mě Jindra přišel zmlátit, protože jsem mu chodil s jeho Blankou.

Jak hloupě to zní – chodil mu. Což někdo je něčí? A přesto to tak bylo… Byl jsem zloděj v cizím sadě. Byla Jindrova a já to věděl. Ale prožíval jsem poprvé v životě něco, co se nedá přirovnat k jiným věcem. Byla to smršť, oáza a palčivý mráz. Do té doby jsem nevěděl, že něco takového může existovat. Blanka byla moje první a největší láska.

„Co se tak díváš?“

„Já se dívám?“

„Vešel jsi do dveří a pak jsi najednou přestal existovat.“

Nebude trvat dlouho a přestanu existovat úplně, pomyslím si trpce. Ale zatím nemám sílu se s tím někomu svěřovat. Určitě ta chvíle jednou přijde, chvíle, kdy budu řvát strachy, kdy se budu svěřovat v bláhové naději, že mi někdo pomůže. Kdy se budu chtít o tu svoji hrůzu s někým zbaběle podělit, abych ji nenesl sám.

„Není ti dobře?“

„Je mi výborně. Kde jsou děti?“

Moje žena Marie se na mne podívá překvapeně. A je to pochopitelné. Jak dlouho jsem se takhle nezeptal? A ty takzvané děti už také dětmi nejsou. Zuzce je sedmnáct a Ivanovi osmnáct let. A někdy mi připadají cizí, nepřátelské… Myslím si, že mě moje děti nemají rády. A také proč? Kromě toho, že jsem je přivedl na svět a živím je, jsem pro ně nic zvláštního neudělal. Byl jsem rád, když odrostly, protože mi vadil jejich řev, podělané plínky a probdělé noci, když měla Majka noční službu a já byl s nimi sám… Později se s oběma, se Zuzkou i Ivanem, dalo začít mluvit, ale oni už o mne nestáli, už si zvykli na moje odmítání… už bylo pozdě.

„Jsou tam co vždycky, když nejsou doma,“ odpověděla Majka.

„A to je?“

„Nevím. Když se jich zeptám, mohou mi říct cokoliv. Tak jako jsme to říkali my našim rodičům.“

„Ano.“

„Co ano?“

„Že je to pravda.“

Ale nebyla to pravda. To jenom já jsem si vymýšlel a zatloukal, zatímco můj bratr Láďa měl ve zvyku se sveřepě držet pravdy, i když to byla pravda, kterou nechtěl nikdo slyšet a za kterou dostával přes hubu.

„Mám v ledničce zbytek skopového, udělala bych ho na česneku – chceš?“

„Dal bych si rýžovou kaši… a kakao. Vy si udělejte klidně to skopové.“

„Děláš si legraci?“

„Jo, já už jsem prostě taková veselá kopa. Ale tu kaši mi udělej.“

V poledne jsem neobědval, začal ve mně vrtat zase ten červ, zatím nesměle, a když jsem proti němu nic nepodnikl, začal být drzý a kousal… Teď jsem měl trochu hlad, ale na skopové na česneku ne.

Málokdy jídáme společně. Jsme moderní rodina se vším všudy. Na tenhle pěkný zvyk dřívějších rodin, jíst společně, se už jaksi nedostává času. Možná i proto je tolik rozvodů. Tentokrát jsme se však náhodou sešli, a když uviděla Zuzka můj talíř s kaší, dala se do zdravého nepředstíraného smíchu. Řekl jsem zdravého, ne však veselého a přátelského. Tím smíchem se vysmívala svému tátovi.

Police, skříňky, textil a knihy, jeden originál na zdi – z Paříže – a dva plakáty, to je poslední oáza mého soukromí v tomhle čtyřpokojovém panelákovém bytě – a v mém životě vůbec. Pokoj, který jsem si pro sebe zabral hned po nastěhování s odůvodněním, že potřebuji pracovnu. Už dávno v něm nepracuji, po přechodu na vyšší funkci jaksi tato potřeba zmizela. Ale pokoj mi zůstal i přes soustředěný nápor mojí rodiny a hlavně Ivana, který odmítal spát společně se Zuzkou. Dokonce v jejich děcáku (děcáku?) vybudoval dřevotřískovou mezistěnu, aby měl soukromí. V poslední době lpí na soukromí (po kom to asi má?). To já v jeho věku… ale nechme toho.

Venku se sodíkové výbojky snaží vnést trochu tepla do tohohle moderního lágru, který je vězením lidských myšlenek. I já mám svůj podíl na tom, že se staví tak, jak se staví – i když malý. Jsem jenom malé kolečko. Kolečko, které se musí točit s ostatními, a kdyby se vzpříčilo, vyláme si zuby. A malé kolečko se snadno nahradí. Byly doby, kdy jsem se pokoušel… kdy jsem chtěl stavět jinak. Tenkrát jsem ještě potřeboval svoji domácí pracovnu. Ale ty doby jsou už dávno pryč. Už jsem se zařadil a ani se moc nevzpouzel. Proč bych neměl stavět šedivě, když se to po mně chce? A ještě jsou za to diplomy a odměny.

Sem tedy utíkám. Do tohoto vybojovaného pokoje. Ale před kým? Majka má jednu ze svých nočních, kterou prožije za tárou lékárny (už jsem se odnaučil říkat pult) a chvilkami ukradeného spánku na nepohodlném otomaně v kanceláři vedoucího, a ráno přijde utahaná… ale přesto má svoji práci ráda – jsou přece daleko horší způsoby, jak si vydělávat na živobytí.

Sem tedy utíkám (ale to už jsem říkal), ale před sebou se utéct nedá, i kdyby se člověk vyplazil třeba na Kilimandžáro.

„Tak co?“

„To se mě ptáš jako doktor, nebo toužíš po společenské konverzaci?“

„Kdybych chtěl s někým společensky konverzovat, nevolal bych si k sobě takového ignoranta, jako jsi ty.“ Jindra sáhne po krabičce spart, vzápětí s ní vztekle praští zpátky na stůl. Nový striktní zákaz kouření v prostorách staré nemocnice mu dává zřejmě zabrat. „Ptám se, jak se cítíš?“

„Když to se mnou zrovna nekroutí, je mi docela fajn.“ A pak mne napadne jedovaté srovnání. „Podívej. Kdybychom si stoupli vedle sebe a někdo by měl určit, kdo z nás dvou má rakovinu, spíš by ukázal na tebe.“

„Díky.“

„To nic.“

„Mám kvůli tobě průšvih.“

„Kvůli mně?“

„Jo. A kvůli sobě taky – že jsem ti to řekl.“

„Vždyť jsi jim to nemusel věšet na nos.“

„Ale musel.“

„Já bych nic neřekl.“

„Třeba ne a třeba ano. Všichni ti budou připadat jako blbečkové a nevěřící. Protože oni kolem tebe chodí a normálně se baví, zatímco ty…“

„Proč ses vůbec namáhal? Stále je to ta naše hra na pravdu?“

„Nejenom. I když… asi je to to hlavní. Ale taky jsem chtěl mít konečně případ, s kterým můžu otevřeně spolupracovat. Člověka, který se bude moci vší silou bránit proti nemoci, o které ví.“

„A jsi si tak jistý, že budu chtít?“

„Ty se už bráníš, protože ji ignoruješ – zatím. Ale pak to bude jiné, bohužel jsme tvoji nemoc odhalili dost pozdě. A kdybych si sám nevšiml, jak hubneš, nepřišel bys ještě ani dnes. Je to tak?“

„Nic jsem necítil! Jenom boháči a privilegovaní chodí na preventivní prohlídky. Celé vaše zdravotnictví by se zhroutilo, kdyby si všichni najednou vzpomněli, že se nechají preventivně prohlídnout. Jo to tak?“

Jindra si mě měřil, nejdřív začal u mých kalhot, které na mně visely jako na krávě sedlo, pak se mi začal dívat do očí, ale mě nebavila tahle hra na čuměnou. „Máš mě jako pokusného králíka?“ řekl jsem. „Proč se snažíš, abych měl strach už teď?“

„Já přece nechci, abys měl strach, ale aby sis na tu skutečnost zvykl, dokud jsi silný. Taky nejsem zastáncem toho, vyklopit každému třasořitkovi, kterej nosí v sobě tohle svinstvo, pravdu. Ale ty jsi tvrďák!“

Zvedl jsem ruce a začal se natřásat jako boxer, jehož soupeře právě odpočítali.

„Nech si ty vopičky,“ utřel mne hned Jindra. „Já se ti neobdivuju. Je dost výhrad, které proti tobě mám, a mohl bych o nich mluvit možná hodinu. Ale ta tvoje tvrdost je v tomhle případě pro tebe devízou.“

„Abych si o měsíc, dva prodloužil život?“

„Znám dost těch, kteří rakovinu přežili.“

„Jakou mám šanci?“

Otázka byla položena a podle ní se dalo soudit, že mi ještě záleží na životě.

„Třicetiprocentní, že přežiješ dobu pěti let, pak tě statistiky zařadí do kolonky – vyléčen. To ovšem za předpokladu, že se v co nejkratší době podrobíš operaci.“

„A když se nepodrobím?“

„Tak ti rozbiju hubu.“

„Díky, už jsi mi to jednou předvedl. Tenkrát bys mě nejraději neviděl mezi živými. Teď mi chceš rozbít hubu proto, abys mi potom mohl rozpárat břicho. Jenže tenkrát jsem se moc nebránil. Bylo by blbý po tom všem…“

„Jdi do hajzlu!“

Vyšel jsem před budovu nemocnice a najednou jsem dostal strach – asi na třetím schodě před chodníkem – a zdálo se mi, že těch pár kroků ke své orezavělé dácii ani nedojdu. To se teda Jindrovi povedlo!

Byl březen a jaro se tahalo se zimou o vládu. A já najednou zatoužil po slunci, po rozpálené mořské pláži, křiku racků a děvčátek s krůpějemi slané vody na opálených tělech. Tak jako před pěti lety, kdy jsme konečně dostali devizový příslib a mohli odjet na naši vytouženou dovolenou do Itálie. Všichni. I děti (to ještě byly dětmi), i tahle rezavá dácie, která tehdy ještě vůbec nebyla rezavá. A do jejíhož zámku se teď nemohu strefit klíčkem, protože se mi třese ruka. Snad taky proto, že jsem si vzpomněl na řeči, které se vedou o těch, co měli rakovinu a jeli k moři, že svoji dovolenou o moc nepřežili. Protože slunce podporuje růst cibule, okurek, ale prý i rakoviny. Už nepojedu k moři – už ho neuvidím. Ale to mám zalézt do sklepa, aby na mne nesvítilo slunce? Vztekle jsem prošlápl plynový pedál a kola prohrábla sněhovou břečku.

Jindra mi implantoval strach, který jsem až do té doby nepocítil – nebo aspoň v takové míře. Ten strach nebyl soustavný, ale dostavoval se v určitých vlnách, které se nedaly předvídat. Ty intervaly byly dost dlouhé a zpravidla se nepřekrývaly s bolestmi, které navštěvovaly moji tělesnou schránku. V tom okamžiku jsem měl vždycky spíš vztek a chuť zasaženou tkáň vzít holýma rukama, vyrvat ji z těla a hodit ji někam do kontejneru.

Stojím u otevřeného okna a tělem mi prostupuje chlad – cítím jej až pod páteří. V ruce se mi třepe cigareta a já si připadám jako notorik, který ráno po probuzení vytáhne z krabičky poslední cigaretu a nedočkavě čeká před nejbližším bufáčem, až otevřou, aby si mohl dát nalít svoji první denní dávku. Ale já nejsem notorik a také není ještě ráno a vzduch je tak čistý, nebo má tu neobyčejnou vodivost, která zapříčiňuje, že i ten sebevzdálenější zvuk je slyšet tak, jako by vycházel z bezprostřední blízkosti. Slyším odbíjení věžních hodin ze staré části města, z toho města, které je ještě městem a ne jen kupou betonových krychlí, jimž se také říká domov.

Vzpomínám na noci, kdy jsem jako šestnáctiletý dychtivý kluk nemohl spát a čekal na něco velikého, co musí přijít snad každou chvíli, a já měl strach, abych tu velkou chvíli nezaspal. A tehdy jsem také slýchával houkání vlaku, jedoucího po trati mnoho kilometrů vzdálené od naší vesnice. Ale tehdy mi bylo šestnáct let a ne přes čtyřicet. Tehdy jsem čekal na velký okamžik ve strachu, aby mne neminul. A přesto se to stalo, anebo ten okamžik byl a já si ho nevšiml. Teď čekám taky na jeden takový okamžik? Zdá se, že mám před sebou už jenom jeden a s tím určitě nebude možné se minout.

„Chodíš se sem modlit?“

Ten hlas byl nečekaný, vůbec sem nepatřil a vrátil mne zpátky na zem. Můj syn stál ve dveřích, nevím jak dlouho, a pozoroval mne. Nebylo to příjemné.

„Proč nespíš?“

„A ty?“

Pokrčil jsem rameny, ale nevím, nepokrčil-li jsem jimi jenom v duchu. „Pozoruješ mě takhle dlouho?“

„Není co k pozorování. Jenom mě zajímalo, na co potřebuje můj táta tenhle pokoj.“

„Můžeš si ho vzít.“

„Co?“

„Můžeš se sem nastěhovat – třeba zítra.“

„Proč?“

Na to jsem nedokázal odpovědět. Mohl jsem říct – protože to potřebuješ. Ale to by nebyla pravda… Mohl jsem říct – protože už ho nebudu potřebovat. Ale to jsem říct nechtěl. Nenašel jsem ani jediné slovo, které bych mohl svému synovi povědět. Protáhl jsem se dveřmi, Ivan v nich stále ještě stál a ani o krok mi neustoupil, aby mi to usnadnil.

2

Nálada v oddělení Projekty, v oddělení, které vedu, je výborná. Jsme před dokončením projektové práce, která úplně vybočuje ze všeho, co jsme až doposud dělali. Různé roztržky a nevraživost jsou zapomenuty, osobní zájmy a ambice ustoupily do pozadí, všichni jako by se pohybovali na nějakém oblaku. Inženýr architekt Černý, který byl mým největším sokem, když se obsazovalo uvolněné místo vedoucího oddělení, inženýr architekt Kořenský, CSc., nejen výborný odborník, ale i člověk s dvacetiletým škraloupem z doby, o které se nerado mluví, inženýrka architektka Bednářová, třicet jedna let, s úžasným pamatovákem v hlavě, inženýr Valenta, který sice dokáže udělat každou svěřenou práci, ale jinak je mu všechno putýnka… To se ovšem netýká jeho sbírky jídelníčků a neutuchajících nadějí, že i jemu bude konečně přidělen devizový příslib a on se vypraví na svoji velkou cestu po francouzských restauracích. Přes svoji gurmánskou zálibu váží sedmdesát dva kilo a hlavně v prvních letech našeho společného působení byl v soustředěném náporu našich kresliček. Ale skutečně jenom do té doby, než zjistily, že kromě jídelníčků jej opravdu nic jiného nezajímá.

Kresličky byly čtyři. Marta, Lída, Eva a Soňa. Soňa měla nejhezčí jméno a i ona sama byla nejhezčí – ale ne blbá, což bývá bohužel někdy jevem těchto předností. A přece… vysokou nechala ve druhém ročníku a odešla na horskou chatu dělat servírku za jedním klukem, který tam dělal vrchního. Vrátila se po roce a skončila za jedním z prken naší projekční kanceláře a ten její kluk teď krmí klokany někde v Austrálii.

Jsou v životě lidé, kteří jdou jasně za svým cílem, a pak jsou jiní, kteří padnou na nějakého hajzla a pak… Kromě toho, který teď krmí v Austrálii klokany, musela kápnout na druhého, a tím jsem byl já.

Soňa byla po určitou dobu moje trauma. Točil jsem se před ní jako kohout na hnojišti tak dlouho, až jsem ji dostal. Musel jsem ji mít, až příliš moc se podobala Blance… A hlavně byla jiná než moje žena. Byl to vlastně můj první a jediný případ, kdy jsem zneužil postavení šéfa ve vztahu ke svému podřízenému. Většinou jsem lovil v jiných vodách.

Soňa je v pátém měsíci těhotenství, ale ne se mnou. Je šťastně vdaná – aspoň se zdá. Přeju jí to její štěstí. Tím víc, jak chci zapomenout, že jsem šlápl do jejího života. Když jsme se rozešli, nabídl jsem jí, že může přejít do jiného oddělení. Odmítla. A já měl strach, že budou potíže. Nebyly. Rád bych smazal ten dluh vůči ní, ale to se mi už nepodaří, i kdybych žil sto let. A to já nebudu. Jednou mi bude vděčná, a už asi velmi brzy, za to, že jsme se rozešli.

Zbývá snad už jen čtrnáct dní do ukončení našeho projektu. Za jiných okolností bych mohl být šťastný, že jsem konečně dostal a mohl vést práci na něčem, o čem jsem celá léta snil. Práci, o které sní snad každý stavař. Přišla však příliš pozdě a já jsem teď mimo všechnu tu euforii svých podřízených. A také si mě pokradmu prohlížejí a překvapuje je můj výraz – určitě si myslí, že jsem člověk se železnými nervy, když se dokáži netečně tvářit k něčemu, co jsem si celá léta přál, snad víc než všichni ostatní dohromady.

Kulturní centrum. Odvážné a originální, něco, co přečká desítky let, musí přečkat, a já to cítím, něco, co se bude vymykat celé dosavadní činnosti našeho ústavu. Moderní komplex budov s neopakovatelně působivým exteriérem, komplex napojený na barokní kostel, až dosud sloužící jako skladiště, v jehož prostorách bude koncertní síň.

Krásná představa, škoda, že už ji uvidím jenom v myšlenkách. Uvažuji spíše o té představě než o důvodu, proč teď šlapu spolu s Černým a Kořenským dlouhou chodbou k ředitelovým čalouněným dveřím.

Ředitel nebyl špatný ani dobrý, dělal prostě, co mohl – tak jako většina. Připomínal mi vesmírný koráb, který se vyhýbá meteoritům tak, aby doplul pokud možno co nejdál a aby pokud možno jeho posádka utrpěla co nejmíň.

„Asi vás nepotěším,“ spustil, když jsme se usadili v jeho kanceláři.

„Asi?“

„Asi určitě.“

Kořenský udělal obličej, který už jsem znal, a Černého začala přecházet dobrá nálada.

„Budete se muset na ten projekt ještě podívat. Samozřejmě vám prodloužíme termín.“

„Ten projekt je dobrý,“ řekl jsem s vědomím, že neplácám.

„Musíte snížit rozpočet – aspoň o patnáct procent.“

„Tak tam neuděláme podlahy a je to. To jsi nečekal, že se tak brzy domluvíme.“

„Ale Tomáši,“ ředitel se na mne vyčítavě podíval, „nebude to poprvé.“

„No právě. Ale jednou by to snad mělo být naposled.“

„Vždyť vy si s tím poradíte.“

„Já ne.“

„Podívej, nebudu ti přece vysvětlovat, na to děláš v branži už dost dlouho, že my jsme jen zakázková organizace, která pracuje na objednávku. A nemáme rozhodující slovo v tom, co se bude stavět, kdy se bude stavět a už vůbec ne za kolik.“

„Vůbec?“ zeptal se Kořenský nepříjemně.

„Ale jistě, soudruhu inženýre, ale…“

Neposlouchal jsem dál. Černý a Kořenský se rvali za náš projekt, ale sami asi cítili, že je to jedna z těch neplodných hádek, po jejímž skončení zjistíte, že jste tam, co na začátku.

Černý občas šlehne okem po mé apatii, a když už mě má dost, vyštěkne: „Ty k tomu nic neřekneš?“

„Všechno už jste řekli.“

„Ale byli jsme to my a ne ty.“

Byl jsem unaven a stále jsem se nemohl vzpamatovat z rány, která mi byla zasazena tím, že ani ten poslední projekt nebudu moci udělat tak, jak já bych chtěl. Mělo to být jakési memento, něco, co by podtrhlo mou dosavadní práci, mělo to být…

Pomalu jsem začal mluvit. „Pokud mi nebude umožněno dokončit projekt v původní podobě, vzdám se vedení kanceláře.“

Nastalo ticho – opět jsem zabodoval a překvapil. Jindy bych měl sám ze sebe opravdovou radost. Ale teď se nejednalo o pózu a radost se nedostavila.

„Podívej, Tomáši, já tě chápu,“ vzpamatoval se první ředitel.

„Chceš postavit něco opravdu pěkného. Ale jinde to není jiné. Vrána projektuje sídliště Ostřek. Už dvakrát musel ubírat z rozpočtu. Posledně tu křičel, že jestli za ním přijdu ještě jednou, bude muset nakreslit místo záchodů v bytě jeden společný na patře.“

„Ale tohle je přece také pro lidi!“

„Jenže ti musí nejdřív slušně bydlet a pak teprve je bude zajímat to ostatní. Nemůžeme na jedné straně stavět paláce a na druhé dávat lidem montované baráky z papíru.“

„Mělo by se stavět všechno lépe.“

„Pak by bylo míň peněz zase na to ostatní… Třeba bys čekal deset let na auto a v mléce bys měl ještě víc vody než teď… To jsou spojité nádoby! Což to nechápeš?“

Chápal jsem všechno, ale nezajímalo mě to. Slovo jsem zpátky nevzal. Po chodbě jsem se vznášel na jakémsi fluidu úžasu a obdivu zároveň. Toto fluidum se záhy rozšířilo na celou naši kancelář. Lidé polevili v práci a nemohli se vzpamatovat ze svého šéfa. Blbost, blaf a podvod. Připadal jsem si jako eskamotér, který udivuje davy nacvičenou manipulací. Kdybych byl zdravý, asi bych nikdy nic podobného neřekl.

Za dvě hodiny po odchodu od ředitele mne zavolal telefonem. „Zítra chci mít na stole oponentní zprávu a při jejím vypracování se snaž, abys všechny ty, co ji budou číst, rozbrečel.“

Položil jsem sluchátko a dál nečinně seděl. Zprávu napíši doma, ve své pracovně, pokud mne do ní ještě můj syn pustí.

Do dveří v prosklené stěně vstrčil hlavu Černý. „Co bude dál?“ zeptal se rozpačitě.

„Pokračujte na původním projektu – zatím.“

Vycouval a pomalu začal obcházet lidi v kanceláři. Občas se po mně zkoumavě podíval. Uvolněním mého místa by se otevřela možnost pro jednoho z nich.

Na chodbě stojí Soňa a zdá se, že čeká na mne. Pátý měsíc těhotenství zvedá její kabát. „Nepozveš mě na kafe?“ zeptá se a za poslední slabikou se jí na tváři objeví úsměv. „Lekl ses?“

„Ne, jen jsi mě trochu překvapila.“

„Tak pozveš mě?“

„Ale jistě, rád. Když se nebudeš otravovat se starým dědkem…“

„Pokrytče.“

„Sluší ti to.“

„Co, to břicho?“

„Víš, jsi jiná, ale na tobě by byl hezkej i dvojitej velbloudí hrb, protože ty bys ho uměla nosit.“

„Jsi pořád stejný.“

Ne, nejsem, chtěl jsem říct. Jsem jiný a i ty jsi jiná, ale to bříško ti sluší. Vzrušovalo mě její zdraví a rodící se nový život, zatímco ten můj…

Sedla si na sedadlo spolujezdce v mém orezavělém autě a přejela rukou po přístrojové desce – po jejích prstech zůstaly cestičky v prachu. Ten pohyb byl podvědomý a přátelský, ne zhodnocení toho, kolik prachu se usadilo od té doby, co…

ČAS VÁNOČNÍ – 1985

Z černé tekutiny v šálcích se kouří, díváme se tiše navzájem do očí, jako ti, co nejsou nuceni vychrlit na sebe záplavu uštvaných slov.

Soňa a předvánoční večer s novým čistým sněhem. Osamělá okreska a pak ještě čerstvé koleje vyjeté na lesácké cestě jsou naším jediným pojítkem s civilizací. A uříznutý stromek zapíchnutý vedle mého auta do sněhu.

Naše předpremiéra Štědrého dne. Zítra bude stromek ozdobený a bude se snažit navodit vánoční atmosféru mojí rodiny.

Dokázal bych v tomhle autě se Soňou strávit celé Vánoce. Ten stromek vedle by unesl pár ozdob a víček a třeba bychom uviděli padat i hvězdu. Pár kazet jen s vybranou hudbou a dárky bychom si nadělovali několikrát denně.

Soňa je vláčná milováním, ležíme dál na improvizovaných lůžkách auta a já se laskám s tím, co je mužskému tělu odepřeno a co příroda nadělí někdy ve větší, jindy v menší míře jenom ženám. A ty potom opět ve větší či menší štědrosti dovolí mužům, aby…

„Jak se tak na tebe dívám, Tomáši, jsi připraven vniknout opět do mého hájemství.“

„Cože?“

„Tady to,“ a Soňa mi „tadyto“ pohladí a mně je dobře, že aspoň v něčem mohu být štědrý.

„Vánoce mají být štědré a veselé,“ řeknu. „Ať jsou tedy aspoň štědré, když už nemohou být veselé.“

Na krajinu se snáší soumrak a z větví velikého smrku vylétne káně. Chvíli krouží nad pasekou a pak zmizí v mlžném oparu. Třeba ještě uloví myš, aby bylo co k večeři, a v myší díře budou mít smutek.

3

„Tomáši…“

Zvednu oči od pěkné vzpomínky.

„Dneska ses zachoval fantasticky, všichni byli z tebe na větvi. A já snad nejvíc, protože tě přece znám trochu líp než ostatní. Víš, když jsme se rozešli, říkala jsem si, že jsi jenom takový malý parchant, který…“

„To je všechno jinak,“ pokusil jsem se zastavit ten příliv chvalozpěvu.

„Jinak?“

„Já umírám, Soňo.“

„Cože?“

„Mám rakovinu.“

„Ne!“

„Nekřič, všichni se po nás dívají.“

„Tomáši!“ Soňa na mne třeští oči a já se najednou stydím za tu chvilkovou slabost, kdy jsem nedokázal udržet za zuby těch pár slov.

„Promiň, Soňo. Nechtěl jsem… Jsi vlastně první, komu se svěřuji. Ještě ti připadám fantastický? Tím, že jsem se dneska postavil řediteli, jsem už nic neriskoval. To všechno je jenom začátek loučení. A nebuď smutná, kvůli malému parchantovi. To, že jsme se tenkrát rozešli, tím jsi vlastně vyhrála. Teď jsi vdaná, budeš mít dítě… Se mnou bys byla jenom mladá vdova. Všechno vlastně dobře dopadlo.“

„Přestaň! Já tomu nevěřím. Nemůžu si představit, že ty… že právě ty! Vždyť ještě žiješ. Dneska se už i rakovina léčí… Nebudeš se přece vzdávat… Tomáši!“

„Vždyť já se léčím. Pane vrchní!“ zvolal jsem na právě procházejícího číšníka, „zaplatím.“

Hned se zvedám. „Tak pojď, Soňo. A v práci nic neříkej – teď ještě ne.“

Opouští stůl nerada, jistě by mi chtěla ještě něco říct, ale já nechci a i ona jistě cítí, že jsou chvíle, kdy všechna slova světa jsou zbytečná.

Než stačím před Soniným domem přibouchnout dvířka, ještě mě zadrží a pak za mnou pošle do vozu: „Chci ti jenom říct, Tomáši, že jsem s tebou. Chci, abys to věděl.“

Jen zakývám hlavou a stisknu rty. A pak už se rychle rozjíždím.

Na stole před sebou mám dokončenou oponentní zprávu. Musím se napít, abych se z ní sám nerozbrečel. Byly chvíle, kdy jsem se napil pro radost. Těch chvil však začalo pomalu ubývat a na jejich místo se draly ty, v kterých jsem pil, abych na něco zapomněl. Tak jako ten den, kdy přišel telegram, že umřel Mariin otec. Nebyla tehdy doma, měla jednu ze svých nočních, tak jako dnes. Měl jsem jejího tátu rád, byl fajn a mě nenapadlo nic lepšího, než si vzít baloňák a jít za Marií, abych jí řekl tu škaredou zprávu. Nechvátal jsem a pomalu obcházel louže chladného květnového večera.

Mokré kaštany v parku a umytý asfalt, mříž ve dveřích lékárny a cizí hlava magistry Šulcové, která se objevila po mém zazvonění. A já najednou věděl, že Marie vůbec není v práci, a bylo mi před Šulcovou trapně, že nevím, kde moje žena je, a koupil jsem si dva balíčky aspirinů a Šulcová byla tak udivená, že mi je prodala. Připadal jsem si jako mlynář, který si jde do konzumu koupit dvě kila mouky.

A pak jsem se doma opil – ne pro radost a nemohl jsem pochopit, že Marie, ta Marie, která na mne trpělivě čekávala, když já se vracel ze svých výletů za vším možným, od kamarádů a holek, že ta Marie, že…

Ráno mne našla zpitého v obýváku a na stole ležel telegram se zprávou o úmrtí jejího táty a na něm dva balíčky aspirinů. A pak jsme začali žít divně, ještě divněji než předtím a už se to nezměnilo. Nic jsem jí nevyčítal, protože já s tím začal. Všechno by mohlo být ještě jinak, u Marie to byla jenom obrana, tak jako když se tělo brání bacilům epidemie vytvořením protilátek. Ale já jsem nedokázal už nic měnit. Chlad v naší rodině zasáhl i děti – dneska je mi to líto. A ani teď už nic nezměním, zbývá mi málo času.

Marie se šla osprchovat a šplouchání vody hrálo na mé otupělé city. Pak se postavila v otevřených dveřích, nahá a vyzývavá, s tělem dosud pěkným, nepoznamenaným dvěma porody. Ta výzva byla zřejmá, jako by říkala: dostal jsi jenom malou splátku na to všechno, co ty jsi… já se vzdávám dalšího vyrovnávání účtů, můžeme začít znovu.

Byla to chvíle, jedna z posledních, kterou jsme mohli využít. Ale na stole mezi námi ležel telegram, který vylučoval, abychom se šli milovat hned, v tom prchavém okamžiku, kdy bylo možné smazat to ničivé ticho kolem nás. A pak tu byl smutek nad tchánovým úmrtím a pohřeb a potom už ta chvíle minula. Vzdálil se průsečík okamžiků, kdy moje žena unavená milováním s někým jiným toužila milovat vlastního muže. A my hráli dál tu smutnou komedii a mezi tím vším vyrůstaly naše děti.

V zámku dveří slyším klíč, a když do obýváku nakoukne můj syn, mohu konstatovat, že jsme v bytě už aspoň dva.

„Kde je Zuzana?“ zeptá se, jako by tu byl otcem on a ne já.

„Kde by byla,“ odpovím Ivanovi defenzivně, „u kamarádky asi.“

„Sám dobře víš, že to není pravda. Zrovna tak jako víš, že máma není na noční.“

„Ivane!“

„No co. Není to tak? Bože, co vy jste za lidi? Hrajete tu mizernou hru a od ostatních ještě chcete, aby vám ji žrali.“

„Ty se taky flákáš bůhví kde a bůhví, jak ti to jde ve škole. Taky bys mi mohl ukázat žákovskou knížku, nebo jak se to jmenuje.“

„Cože?“

„Mám snad na to právo, nebo ne?“

„Že ses nikdy nezajímal.“

Držím ten úřední doklad v ruce a nade mnou stojí vyzývavě můj syn. Je to jednostranné čtení. Většinou jednotky, občas dvojka a snad dvě nebo tři trojky. Sporadicky se mihne Mariin podpis, můj ani jednou. Chci to napravit a natáhnu se na stůl pro propisovačku. Ivan mi však vytrhne knížku z ruky, a když se na něj podívám, vidím v jeho očích pohrdání.

„Nemusíš se vysilovat, dostuduji i bez tvého podpisu.“

Muselo to být pro něj škaredé mít výsledky, dobré výsledky, které přesto nikoho nezajímaly. Daleko horší než u hloupějších dětí, které rodiče každý den kontrolují a dlouho do noci rozebírají příčiny každé nové pětky, která přibude.

„Alespoň nebudeš mít potom problémy s přijetím na vysokou.“

„To máš pravdu, protože tam vůbec nepůjdu.“

„Ještě si to třeba rozmyslíš,“ snažím se mluvit klidně.

„Není co,“ utře mne Ivan vzápětí. „Nepodal jsem vůbec přihlášku.“

Bylo to nepochopitelné, ale neměl jsem důvod myslet si, že si ze mne Ivan dělá legraci. Legrace se totiž z naší rodiny vytratila už dávno. „A co chceš dělat?“ zeptal jsem se větou, která byla rodiči položena jejich dětem v různých situacích, zeměpisných pásmech, šířkách a délkách, jistě nesčíslněkrát.

„Půjdu pryč, kamkoli, jen abych vypadnul z téhle familie, kde žijí jenom stíny. Budu dělat cokoliv a pokud možno hodně daleko, je mi to fuk. Tady bych se z vás zbláznil.“

Po půlnoci jsem dorazil láhev a pak mi bylo velice zle. A nejen od pití.

Druhý den jdu na další vyšetření, a když se vrátím, lehnu si na sedačku do obýváku a jen se tak dívám, většinou do stropu. Je mi zle a nevím, z čeho víc. Jestli z toho nočního pití, nebo z návštěvy nemocnice.

„Zítra má tvoje matka narozeniny, Tomáši, musíme do Zdražic.“

Nejradši bych se zahrabal dva metry pod zem. Ale nejít na oslavu matčiných pětašedesátin…

„Co je ti, Tomáši,“ zeptá se Majka.

„Nic.“

„Můžu se zeptat v nemocnici.“

„Nedělej to.“

„Jak myslíš.“

Mamince je tedy pětašedesát. Narozeniny mých rodičů jsou vlastně jednou z mála příležitostí, kdy je moje rodina pohromadě – a ne z donucení. Marie si s mojí matkou rozumí a pro Ivana a Zuzku jsou děda a babička skoro jako rodiče – možná víc. Trávili u nich celé prázdniny, často i víkendy…

„Nemám žádný dárek.“

„Už jsem koupila.“

V sobotu ráno mi není o mnoho lépe, nejraději bych zůstal v posteli, ale je to jen takové přání. Vstanu a po pár krocích nabývám přesvědčení, že zbytek týdne ještě přežiji. Z kuchyně voní bílá káva a z mého pokoje, teď už Ivanova, zní tóny tvrdého rocku, na slova mi bohužel moje chabá znalost angličtiny nestačí.

Chci se umýt a oholit, ale v koupelně narazím na Zuzku, je úplně nahá, právě zastavila sprchu. Vůbec s ní moje přítomnost nehne, spíš se postaví do pozice, kdy mohou ještě více vyniknout přednosti jejího sedmnáctiletého těla.

Nejsem puritán, nikdy jsem nenutil děti dívat se klíčovou dírkou na to, co není nutné skrývat. Já sice svého tátu úplně nahého neviděl, o své matce ani nemluvě, v mojí nynější rodině jsme však žili podle poněkud modernějších měřítek. V chování toho hůděte není pouze nenucenost, to je vyzývavost.

Vezmu za kliku a chci vycouvat.

„Ale, ale. Tatínkovi se Zuzanka nelíbí? To má ale úplně opačný názor od jiných.“

„Nech toho,“ řeknu naštvaně. Nemám vůbec chuť poslouchat řeči mojí sedmnáctileté dcery o jejích milostných avantýrách. Stydím se, ale to by měla ona, a mně je z toho hůř, než když jsem ráno vstal. Pak se ke mně přitiskne a já cítím přes pyžamo její drobná prsa. Chci jí dát pár facek, ale když se od ní poodtáhnu, vidím v jejích očích všechno jiné, jen ne vyzývavost. Je tam vztek, lítost a ztráta něčeho, co tu nikdy nebylo. Její pootevřené rty odhalují zuby, které připomínají šelmičku, která by chtěla kousnout. Zdá se, že jsem v situaci, kdy ne já bych rozdával facky, ale sám bych mohl nějakou slíznout.

V půl desáté vyjíždíme pěkně usazeni v autě, rodinka jako každá jiná, která jede k příbuzným, na chatu nebo jenom na nákup… Do Zdražic to není daleko, a přesto za městem zastavím a řeknu Ivanovi, aby šel řídit. Údiv posádky je nelíčený, Ivan má řidičák teprve pár týdnů, možná právě proto se s naším autem ještě nesjel.

„Já si vystoupím,“ protestuje Zuzka a já jí odpovím v tom smyslu, že může, že pěší pochody jsou zdravé.

„Snad jste to mohli nechat na jindy,“ přidá se Marie.

Ano, na jindy. Ale třeba už žádné jindy nebude. Majka řidičák nemá, a pak by musel Ivan stejně vyjet a bez pomoci.

Otáčím se na něj, sedí sveřepě, ale cítím, že má chuť, že chce jet, jen je mu nepříjemné přijmout tu pozornost ode mne. Vysoukám se od volantu, a když si stoupnu na mokrý asfalt, zatočí se mi hlava a musím se opřít o střechu vozu. Za chvíli jsem zase schopný se pohybovat, obejdu auto a požádám Marii, aby mne pustila na sedadlo spolujezdce. Kolem nás mezitím projede pár aut. Když se usadím, houknu přes rameno na Ivana: „Dělej, nebo nás tu někdo sestřelí.“

Rozjede se docela obstojně, dokonce nezapomene dát levý blinkr, ale do zrcátka se nepodívá. Otvírám pusu, abych mu to vytknul, ale předejde mne.

„Já vím, zrcátko,“ ale nezní to nepřátelsky, tak jako jindy, ale jen tak, jako když se dva lidé baví. Třeba jako syn s tátou.

Zdražice patří k těm málo vesnicím, které, i když leží v blízkosti většího města, si zachovaly svoji tvář. Baráku vedle našeho se říká u Stejkozů, i když sám si nepamatuji, že by tam kdy jací žili. Chlapi jsou chvastouni a dříči a občas si dají v hospodě přes hubu. Ale jenom občas.

Můj brácha je jedním z nich. Zdědil po tátově tetě malý domek na návsi, stavěný snad ještě z vepřovic, s prohnutou střechou a s plotem, ve kterém zůstala nanejvýš snad každá třetí plaňka. Pak se jednou v hospodě zhádali a chlapi se mu vysmáli pro to jeho dědictví. Bouchl do stolu a řekl, že na tom místě bude do roka stát vila a v hospodě dva hekťáky piva. Když to nestihne, zaplatí pivo on. V opačném případě ti, co si s ním plácli. Druhý den vzal buldozer a domek srovnal se zemí. Za týden vyhrabal základy a náš táta se musel hodně činit, aby za další týden sehnal dříví a stloukl šaluňk na podezdívku. Pak brácha strhl stodolu za humny, která patřila také k pozemku, a celá rodina čistila cihly. Nechal přivést škváru, písek a cement a jeho dva kluci, když přišli ze školy, pěchovali tvárnice do forem a pak je skládali v sadě na černý igelit, který předtím zakrýval silážní jámy. Byly jich stovky, těch černých bochanů na černém podkladě. Školní úkoly mohli kluci dělat až večer.

Já bráchovi moc nepomohl. Jen když se betonovaly základy, když zednická parta z jejich družstva hnala zdi, a pak když fasádníci házeli jádro a břízu. A pak ještě plánky jsem mu udělal… to byla potíž. Stavěl rychleji, než já byl schopen kreslit. Stále jsem musel podle něj něco upravovat. Začal stavět samozřejmě načerno a stavební povolení dostal, až když měl hotovou hrubou stavbu. Byl schopný strhat všechny kolem sebe, ale za rok stály v hospodě dva hekťáky piva a nebyl to on, kdy to pivo musel platit. Na novostavbě svítila snad každá žárovka, kterou Láďa sehnal, a byli ti, kteří ho obdivovali, ale bylo dost takových, kteří byli na něj naštvaní. K desáté večer se to schylovalo v hospodě ke rvačce, ale pak se otevřely dveře kuchyně a hospodský ohlásil vepřové hody, které byly připraveny z čuníka, kterého zase zaplatil můj brácha. Zášť se utopila v omastku a rvačka se tentokrát nekonala.

Já nechávám svoje děti napokoji a ony za to na mne koukají jako na cizího. Brácha by ze svých kluků sedřel kůži a oni ho mají za boha. Brácha je zámečník a má nejhezčí vilu ve Zdražicích. Já jsem z branže a bydlím v paneláku. Já jsem bratrovi nikdy nic dobrého neudělal a on mne má rád. Tahával mě z průšvihů (je o tři roky starší), pomohl mi, když jsem někoho naštval a dotyčný mě chtěl ztlouct. Možná to byla chyba.

Náš dům je pár kroků za vsí, ale dost daleko od hnojišť, jak táta říkával. Ze sadu se dá jít rovnou do lesa, a když večer obejdete jeho cíp a sednete si na stráň, můžete pozorovat, jak se v údolí rozsvěcují světla města. Zdá se vám, že je to docela blízko a přitom sem nedosáhne.

Ivan se snaží chovat klidně, když zastavuje auto na dvoře před svým dědou, ale je na něm vidět, jak je rád, že se mohl před ním vytáhnout.

„Tak jsi předvedl svýmu tátovi, jak se řídí auto?“ řekne děda a Ivan se usměje, trochu rozpačitě, trochu pyšně, a děda ho vezme jednou rukou za rameno a druhou mu cuchá vlasy. A on… on si to nechá líbit. Mně by něco takového nedovolil. Pak se děda přivítá s Marií a vtiskne jí jeden ze svých polibků, o který by se nenechal v žádném případě připravit. Vždycky jsem ho podezříval, že se na ni dívá víc jako na ženu než jako na svoji snachu.

Hajný Merc. Šedesát osm let, teď už na penzi. A přesto mu nedají ženské ještě pokoj. Švihák Merc. Štíhlý, se šedivým knírem a hustými vlnitými vlasy, s flintou přes rameno. A když vezme přes rameno heligonku a zamíří do hospody, musejí ženské ty svoje tahat v noci domů, aby ráno vůbec vstali do práce. Maminka pro tátu nikdy nechodila. Jenom řekla: „On trefí.“ Byla to pravda. Trefil. Někdy to vzal sice oklikou, ale vždycky přišel. A maminku měl rád a musí mít i teď, když vidím, jak se na ni dívá. Jen jsem nikdy nedokázal pochopit, jak ona se dokázala vyrovnat s těmi jeho zálety. Je pravda, že všechny ženské ze vsi jí ho záviděly. Nikdy na ni nevztáhl ruku, a když spolu tančili o bále…

To my jsme byli jenom odvárka toho. Říkali, že budu po tátovi. Možná jsem, ale tak nanejvýš způli, a to ještě z té horší.

K obědu je hodně pečené vepřové na kmíně, tak, jak jej umí jenom maminka. Vím, že ho dělala kvůli mně, kdybych měl raději svíčkovou, byla by svíčková. Ta vepřová se jaksi nesnáší s tím červem, kterého teď nosím v sobě, ale musím jíst, aspoň trochu, aby měla maminka radost, a pak si honem jdu vzít prášky, ale za půl hodiny po obědě stejně všechno vyzvracím.

Myslím si, že si mne nikdo nevšimne, když doběhnu až k lesu, ale pak se otočím a vidím tátu a je mi jako malému klukovi, když je přistižen při něčem nedovoleném.

„Co je ti?“

„Trochu mne bolí žaludek.“

„Máš vředy?“

„Proč?“

„Žijete divně, nedovedete se radovat ze života.“

„Tady neměl nikdy nikdo vředy?“ vyjedu trochu naštvaně.

„Vlastně jo,“ řekne po chvíli. „Pořád něco je. Když to není tubera a neštovice, jako dřív, je to něco jiného. Nějak musíme z toho světa vodejít. Jenže ty máš ještě čas. Sice jsi měl ve zvyku vždycky předbíhat, ale v tomhle nemusíš chvátat.“

Večer je velká sešlost. Brácha, švagrová, oba jejich kluci, starší z nich má s sebou děvče… Maminka se usmívá a táta se naparuje jako kohout, pak vezme heligonku, a když zahraje písničku Chudý hošík černovlasý, podívám se mu do očí a vidím, že je má vlhké. Ale možná se mu jen lesknou.

Nejraději bych se opil, ale od rána mě to kroutí a bylo by mi ještě hůř. Držím se zpátky a možná vypadám trochu zajímavě. Děvče, které si přivedl s sebou Zdeněk, se po mně občas podívá. Je mi skoro trapně tou nezaslouženou pozorností. I Marie postřehne ten nepatrný kontakt a vidím, jak se jí mírně zachvívají koutky úst. Pak se podívá na mne a snad z mého obličeje vyčte mé pocity a rty se jí otevřou v úsměvu. Ten úsměv je příjemný.

Půlnoc nám sedá na záda a všichni jsou už trochu unavení. A já ještě trochu víc, i když jsem skoro nic nepil. Pak udělá táta hloupost a přinese moji kytaru. Je oprýskaná a jako bych z ní cítil ještě kouř ohňů, všech těch ohňů, do kterých jsem se díval a tím dýmem viděl tváře mých kamarádů, Jindry, Baka, Čáry a Maud, Wikiho a zástupu ostatních, jejichž jména si už nepamatuji. Ale ta kytara se sem nehodí a já za to nejsem tátovi vděčný. Sem patří heligonka a táta mi touhle pozorností prokázal medvědí službu.

„Tomáš je taky muzikant,“ zahlaholí už trochu opile. „Po tátovi!“ A cpe mi kytaru do ruky.

Nemá cenu se bránit. Po upejpání by se očekávalo mistrovské vystoupení… Jak dlouho jsem nedržel kytaru v ruce? Sakra!

Začnu Sosnou, je to krásná písnička, ale vyžaduje okruh spřízněných duší a ten tu není. Pak ze svých úst vysoukám „ jsem stará rezem zasviněná kotva…“ A můj syn se mi vyloženě směje do očí. Nejradši bych ho tou kytarou praštil po hlavě. Tipky prstů mě bolí od mačkání strun, nikdy jsem si nemyslel, že mne znovu začnou bolet.

Pauza se prodlužuje, všichni trpně očekávají, že přidám ještě aspoň jednu, a pak budou mít ode mne pokoj.

V duchu slyším Ivanovy posměšky na moje trempování a věčné kamarádství. Vím, že jsem se neměl nechat do téhle produkce vehnat, ale také vím, že nesmím teď uhnout, i kdyby se mi měli všichni vysmát.

Popadnu první skleničku, která je po ruce. Je to decák a je plný. Když polknu, zdá se mi, že mám propálený kotel a vnitřnosti mi musí vypadnout na zem. Pak se vzpamatuji a zapívám Toma Duliho, Mexickou cestu a Aljašku, vyrážím ze sebe tu svoji pravdu právě oprášenou a cítím, že je to dobré, a už se nestydím. Přidám ještě Tři kříže… a pak už nemůžu, potlesk mi šumí v uších a já mám největší starost, abych vypadnul dřív, než to začne se mnou kroutit. Ve svém pokoji zhltnu pár tablet. Když přijde Marie, je to už lepší a já mohu alespoň pravidelně dýchat. Otevřu okno a léčím se studeným vzduchem.

„Nic mi neřekneš, Tomáši?“

Stojí za mými zády a já najednou cítím ty večery, kdy jsem si ji sem začal vodit, když už jsem směl, protože jsme měli před svatbou. Ty večery vnímám zcela zřetelně a zdá se, že to není těch dvacet let, že…

„Táta říkal, že máš vředy.“

„Asi.“

„A to tě Jindra léčí jen práškama?“

„Marie…“

„Dobře.“

Table of Contents

1

2

3