Thomas Enger

HORKÁ PŮDA (ukázka)

originální název: Våpenskjold

Vydáno u Gyldendal Norsk Forlag aS, oslo 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Gyldendal Norsk Forlag aS 2014 (all rights reserved.)

© obálka Emil křižka 2015

Translation © alice Týnská 2015

© Moravská Bastei MoBa, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6869-6

Prolog

Srpen 2009

Daniel Schyman věděl, že lidé budou o tomto dni mluvit.

Byl to jeden z těch dnů, kdy se na krajnici třpytila tráva a keře. Vzduch byl ostrý a čistý. Nad stromy bylo nebe natolik modré, až z toho téměř bolely oči. Věděl, že právě teď lesy voní syrovostí a chladem, ale postupně vylezou zmije, které si nebudou jisté tím, jaké je roční období. Zanedlouho se větší zvěř ukryje do stínů, kde si bude pochutnávat na vřesu a bobulích, jež začaly dozrávat. A jakmile slunce vystoupá nejvýše, bude cítit teplo a sucho a každý krok v lese, každé kvapné, třepotavé mávnutí křídel bude možné slyšet na velkou vzdálenost. Už jen při tom pomyšlení ho zašimralo.

První dny po Gunillině smrti si Schyman hledal důvody, aby ráno vstával. Děti neměli žádné a přátel poskrovnu. Častokrát ho ticho připoutalo k židli ve světnici a on se prázdným pohledem díval na pole a louku a zaobíral se tím, co víc ještě může život nabídnout chlápkovi jako on.

Mnohdy došel k závěru, že nic, a tato odpověď ho nutila zvažovat, jestli nemá Gunillu následovat na věčnost. Nebylo mu však vlastní se vzdávat, proto se pomalu zvedl ze židle a rozhodl se, že bude dělat to, čeho si v životě skutečně cení. Dny jako tento ho ujistily, že je to správná volba.

Schyman odbočil ze silnice, asfalt vystřídal štěrk, mezi stromy zpomalil, jako kdyby chtěl pozdržet okamžik, aby všechno nezažil příliš rychle. Minul červeně natřenou závoru, trochu ho udivilo, že je už zvednutá, ale nevěnoval tomu pozornost a zaparkoval na rozlehlém prostranství hned u stezky, kudy v zimě vedly osvětlené lyžařské tratě. Totéž udělalo nějaké jiné auto a nemohlo to být dlouho, ve vlhkém štěrku viděl stopy po pneumatikách. Schyman vypnul motor, vystoupil, otevřel zadní dveře a pustil Lexie z vodítka.

Jako vždycky se na ni zadíval, na ocásek, kterým vrtěla sem a tam, na světlo v jejích očích. Dal za ni devět a půl tisíce, ale neexistovala dostatečně vysoká částka, která by odpovídala tomu, jak moc velkou cenu měla. Lexie byla ten nejlepší bígl, vždycky natěšená na procházku, pokaždé měla stejnou radost, když ho viděla – třebaže si jen odskočil do obchodu.

Schyman vytáhl batoh a brokovnici značky Husqvarna, kterou dostal od otce k šestnáctým narozeninám a s níž pak každý podzim vyrážel na lov. I když otec, no, asi nebylo zcela přesné ho tak označovat. Po tom všem, co se Schyman za posledních pár dnů dozvěděl, už ne.

Jen si představte, že je vlastně Nor.

Čím si jeho rodiče – jeho skuteční rodiče – prošli? Co byli nuceni obětovat?

Válka byla ďáblova hra s figurkami, v níž byl člověk v podstatě ponechán napospas svému osudu a z níž zřídkakdy vzešlo něco dobrého. Ačkoliv se Švédsko ve druhé světové válce drželo mimo, bylo přesto ovlivněno tím, co se dělo. Lidé, u nichž vyrůstal, projevili svou pohostinnost, poskytli útočiště a pomoc lidem, které neznali, a nebyli jediní. V Schymanových očích to znamenalo obětovat se pro druhé, ideál, který vždy kladl vysoko, možná nejvýše ze všech ctností.

Schyman se už netrápil ani nebyl sklíčený při vzpomínce na ty, u nichž vyrůstal, které nazýval rodinou, otcem a matkou, v poslední době však hodně hloubal nad tím, jaký by asi byl jeho život, kdyby žili aspoň o trochu déle. V sedmnácti letech zcela osiřel a zůstal mu jen statek a les. Muž, který mu před několika dny zatelefonoval a který by ho měl ještě dnes navštívit, mu pověděl, že pravda o jeho původu mu měla být oznámena při dovršení osmnácti let. Ledacos by mohlo být jinak a také by bylo.

Ale i tak byl se svým životem spokojený. Nějaké peníze navíc by na tom nic nezměnily. A nikdy by to z něho Nora neudělalo. Schyman by zůstal v kraji Värmland ve Švédsku až do své smrti.

Podíval se na auto, které tam stálo. I to bylo norské, písmena LJ byla umístěna přímo nad červeno-bílo-modrou vlajkou – barvy, při nichž se mu pokaždé vybavila ropa a zimní olympijské hry. Nikdy dřív to auto neviděl, ani espézetku nepoznával.

Jestlipak má majitel auta lovecký lístek?

Sice nebylo jisté, že dotyčný je na lovu, ale právě tohle tam většina podnikala, zvláště tak časně zrána. Za svých mladých let by se možná pokusil zjistit, kdo si tam dělá, co se mu zamane, koneckonců to byl jeho les, ale teď už pro něho takové věci nebyly tak důležité.

Schyman připnul Lexie kolem boků postroj a dal se do chůze. Poslední týden vyráželi na lov každý den a jako vždycky ho dychtivě táhla. Rád se jí nechával vést do lesa a přitom poslouchal její dech, hudbu kolem sebe – praskající větvičky pod nohama, třepotání křídel ptáků v letu, šumění mávajících větví, začvachtání sešlápnutého mechu, který se pomalu zvedal jako houba.

Pokaždé ušli kousek, než ji pustil, a vždycky bylo stejně vzrušující zaujmout pozici v krajině, kde předpokládal, že narazí na zajíce. Zpravidla jen pár minut poté Lexie vystartovala. Obvykle nějakou chvíli trvalo, než chytila stopu, jindy se to nepodařilo vůbec, ale takový už je přece lov. Ty okamžiky, kdy věděl, že kořist je nablízku, kdy cítil cval srdce až v krku, kdy záleželo na tom, aby udělal všechno, co nacvičoval, ve správném sledu, co nejpřesněji a nejefektivněji…

Právě tehdy cítil, že žije.

A to následné ticho. To vyvolané napětí.

Neexistovalo nic lepšího.

Byli na cestě zhruba půl hodiny, když se Lexie zastavila a nastražila uši. Ocásek jí ztuhl. Také Schyman zaslechl nějaký praskavý zvuk kdesi v lese. To nemohl být zajíc. Během dobrých šedesáti let, kdy lovil v lesích kraje Värmland, už měl možnost slyšet zajíce v krajině mnohokrát.

Zvažoval, jestli nemá Lexie pustit, ale rychle se rozhodl, že ne. Loňský podzim táhla jeho lesem čtyřčlenná vlčí smečka. Ve Švédsku vlků stále přibývalo.

Lexie přitiskla čumák k zemi a začala znovu tahat za vodítko. Držela hlavu několik centimetrů nad zemí, popošla ze strany na stranu, zatáhla, otočila se, začenichala a zastavila se, lehce natočila uši a začala nanovo. Neslo se to odněkud z lesa, střídavě překonávali vřesoviště a bažinaté prohlubně. Pod botami to čvachtalo.

Zakrátko se znovu zastavila.

Schyman zavolal „haló“, nedostal žádnou odpověď. Ani nic neslyšel. Ne hned. Ale potom zaslechl v bezprostřední blízkosti cvaknutí.

Bleskově otočil hlavu. Zahlédl oblečení, které téměř splývalo s okolím, baseballovou čepici v zelené barvě. Ústí, které mířilo přímo na něj ze zhruba dvacetimetrové vzdálenosti.

Pak se ozvala rána.

Obrovská síla ho odmrštila dozadu. Batoh trochu ztlumil pád, stejně jako borůvčí, ve kterém přistál, a když se týlem zabořil do měkké zeleně, ucítil, jak ho lehce zašimralo na tváři. Nedokázal se však pohnout, zůstal ležet a poslouchal zvuk výstřelu, který se vkrádal stále hlouběji do lesa.

Nato se rozhostilo ticho.

Nebolelo to, dokud se Schyman nesnažil nadechnout – v ten okamžik se mu ústa zaplnila krví. Měl pocit, jako kdyby mu hruď trhal dráp ostrý jako břit. Všiml si, že to teče, teplé a lepkavé, dolů po břiše. Pach byl štiplavý a kovový.

Další větvičky zapraskaly, zvuk se stále víc vzdaloval. Bylo to obtížné, ale usiloval o to, aby udržel oči otevřené.

Schyman slyšel, jak Lexie kňučí, zanedlouho ucítil její čumák na čele a vlhký drsný jazyk na tváři. Pokusil se nadzvednout a natáhnout ruku k její šíji, ale nepodařilo se mu to, místo toho klesl do vřesu tak, že mu Lexie stínila proti slunci, které už se stačilo rozpálit.

Teď to teplo potřeboval.

Daniel Schyman věděl, že lidé budou o tomto dni mluvit. Zavřel oči a cítil, jak se vytrácí světlo.

Gunillo, pomyslel si.

Věčnost čeká.

KAPITOLA 1

Kde je? Kde jen může být?

Nora Klemetsenová měla vztek, především na sebe samu. Neměla na tohle čas. Blížilo se tři čtvrtě na osm, autobus byl hned za rohem.

Přehrabovala se v kabelce, zkontrolovala si, že v ní má mobilní telefon, klíče, karty, na kterých byla závislá. Že se nikdy neponaučí? Že si nemůže nachystat věci večer předem?

Nora vešla do kuchyně, odložila kabelku na stůl, sklonila se tak, až jí šála spadla před oči. Prudce si ji přehodila kolem krku, pod židlí zahlédla kousíček vaječné skořápky, propisku, drobky chleba a malý chomáček z černých vlněných ponožek, které vždycky nosila na doma.

Vstala, sundala si kabát a dlouhou šálu – bylo příliš teplo na to, aby je měla na sobě v místnosti – a přesunula se do obývacího pokoje. Možná ho měla v klíně, když se dívala na televizi potom, co Iver odešel. A pak ho nejspíš odložila, když se šla osprchovat a vyčistit si zuby.

Zvedla polštářky na pohovce, nakoukla pod modrou květovanou deku, pod kterou ležely dálkové ovladače, plazila se po podlaze a pátrala pod světle hnědou dřevěnou sedačkou, kterou si vlastně nemohla dovolit, v rychlosti se podívala pod rohový stolek, na kterém stála lampička a rádio. Ale ani tam neležel.

Že by se dostal pod televizní stolek?

Nora lezla dál po čtyřech, studená dřevěná podlaha byla nešetrná k čéškám, které už byly otlačené. Prozkoumala prach a drobky, které tam ležely jako věčná připomínka toho, jak je to už dlouho, co naposledy pořádně uklidila domácnost, ale to bylo tak všechno, co viděla.

Nora se narovnala, cítila, že se jí trochu točí hlava; ještě nic nejedla – vždycky si vzala tři suché knäckebroty, když šla do práce.

Pokoušela se rozpomenout, co dělala předchozí den. Nebylo toho mnoho. Noviny v posteli, pozdní snídaně na pohovce před televizí, hodinová procházka tam a zpět podél řeky, večeře s Iverem, večer, kdy se pozvolna snažila myslet pokud možno co nejméně.

Kdepak, včera ho nedržela.

Nora znovu přistoupila ke kuchyňskému stolu, otočila kabelku dnem vzhůru a silně s ní zatřepala, až se z ní vysypaly mince, gumičky do vlasů, účtenky a prachem obalené pastilky, na stole přistál dokonce i pár rukavic, který postrádala od jara. A tam, pod proděravělou rukavicí, ležel.

Míček.

Položila na něj ruku a na okamžik se posadila, lehce ho sevřela, otáčela s ním pořád dokola, až se všechny třpytky uvnitř roztančily a vířily dokola. Když se zastavily, uviděla srdce a šíp a otisk jeho zubů – jako kdyby se Jonas pokoušel rozkousat míček na kousíčky, nevědomý si následků, jaké by to mohlo mít, kdyby se mu to skutečně podařilo. Špína a třpytky na rtech, na svetru, na zemi.

Ve skutečnosti to nebyl míček, nýbrž kulička z neobyčejně tvrdého plastu, ale Jonas ji kategoricky odmítal nazývat jinak. Tak to byl míček.

Nora nedokázala snést tu myšlenku a vzpomínku, zvedla se a dala míček do kabelky, znovu na sebe navlékla kabátek a šálu a postavila se před velké zrcadlo v předsíni. Obrala pár vlasů, které pevně ulpěly na rukávu, lehce si upravila ofinu, uhladila několik záhybů na kabátku a přehodila si kabelku přes rameno.

Tak.

Teď mohl den začít.

Venku byl podzim.

Nora měla vždycky ráda tohle roční období, kdy bylo všude tak pošmourno a mokro, že zbývalo jen zavrtat se doma pod deku a libovat si ve všech činnostech, jimž se člověk na pohovce může věnovat. Zrovna v tomhle ohledu byla stejná jako Henning. Pokud si mohl najít nějakou omluvu pro to, aby nemusel chodit ven, s výjimkou práce samozřejmě, pak si ji našel. V televizi běžel dobrý film nebo seriál, dlouho nezatopili v krbu, měl rozečtenou napínavou knihu, snažil se prokousat všemi novinami, které minulý týden nestačil přečíst.

Bylo toho hodně, co se jí na Henningovi líbilo. Jeho humor, pohotové komentáře. Ale nešlo jenom o to, co řekl, udělal nebo jaký byl. Šlo především o to, co viděla v jeho očích. Přestože měla krátké vlasy a pihy a pokaždé, když si kýchla, vyděsila všechno živé, přestože v momentech, kdy byla opilá a rozškytala se, připomínala ropuchu, třebaže hubovala a třískala dveřmi, když po sobě nevrátil pohovkové polštářky na místo nebo neuklidil čisté nádobí z odkapávače, jeho oči se nikdy nezměnily. Jeho pohled říkal, že se nic neděje, že by stejně žádnou jinou nechtěl.

Nora vyrostla v rodině, která se každé dva roky stěhovala, protože její otec pracoval v armádě. Bylo obtížné najít někde klid, bylo složité navázat přátelství, která by vydržela, Nora až do dospělosti pociťovala stesk. Navíc nebyla nijak zvlášť dobrá v udržování přátelství, když už nějaké vzniklo. Zřídkakdy to byla ona, kdo zavolal nebo převzal iniciativu k setkání.

Henning byl všechno, co si kdy přála, domov, partner, přítel, s nímž sdílela prchavé i vážné myšlenky. Ten, ke komu mohla být zcela upřímná, aniž by se obávala následků. A bylo to naprosto perfektní, dokud byli jen oni dva.

Pak přišel Jonas.

A na začátku chlapeček umocnil její pocity. Byli rodina s velkým R. Líbilo se jí být doma a kojit ho, vidět ho růst. Nicméně Henning nebyl zrovna moderní muž, nebyl ten typ, který by se dobrovolně ujal praní prádla a přebalování, ne vždy chápal, co je důležité pro dítě nebo rodinu. Zvláště první rok se pohroužil do práce, v noci spával v jiné místnosti, protože přes den musel být ve formě, víkendy a volný čas trávil odpočinkem a pročítáním novinek a v neposlední řadě se věnoval svým informátorům. Nora ho musela žádat o to, aby vzal Jonase v kočárku na procházku, aby si tak mohla dopřát tolik potřebnou hodinku spánku.

Láska a přátelství uvadaly, ráno se míjeli v koupelně jako cizí lidé, komunikovali spolu téměř výhradně prostřednictvím esemesek a pokaždé jen o praktických, každodenních záležitostech. Opory, po nichž v životě toužila, se zbortily. Stěhování bylo opět na spadnutí. Když mu vyjádřila své potřeby, slíbil, že se polepší, ale netrvalo to nikdy ani týden a všechno bylo zpátky ve starých kolejích.

Odloučení bylo jakési volání o pomoc, v každém případě doufala, že si to tak Henning vyloží, jenže on byl čím dál víc naštvaný a smutný a poněkud nedůvěřivý – neustále ji obviňoval z toho, že si našla někoho jiného. Stávalo se, že ho vídala před činžovním domem, do kterého se nastěhovala, jak popochází s cigaretou v ruce sem a tam a přitom pokukuje k jejím oknům.

Podíleli se samozřejmě na Jonasově výchově, ale pak nastal den, na který ani jeden z nich nedokázal pomyslet nebo o něm mluvit, a nic už nemohlo být jako dřív. Oba věděli, že kdyby se jim podařilo najít způsob, jak žít společně, byl by Jonas pořád naživu. Nemohli se podívat jeden druhému do očí. Rozvod bylo jediné rozumné řešení, ačkoliv také znamenal smutek a porážku, kterou nikdy nedokázala zcela přijmout.

Život však musel jít dál a v době, kdy potřebovala něco, čemu by se zasmála, něco, co by ji přivedlo na jiné myšlenky než na Jonase a Henninga, potkala Ivera. Byl schopný objevit se v neděli ráno a vytáhnout ji do zátoky Vippetangen, odkud vyrazili loďkou na některý z ostrůvků. Nebo ji vzal s sebou na bowling, ji, která se nikdy nijak zvlášť nezajímala o podobné hry, ale pak sama musela připustit, že to vlastně byla docela legrace. Ivera také klidně napadlo, že jí bude po večerech předčítat knihu, občas nahý, když nebylo nic v televizi, na co by se měli chuť podívat.

Iver byl dost jiný. Ano, měl ji rád, dokonce ji měl rád hodně – tím si byla jistá –, ale v jeho očích nebyl žádný žár. Napadlo ji, že je možná chyba porovnávat Ivera s Henningem nebo Henninga s Iverem, ale tak už to prostě je, když člověk uvažuje, jestli si v životě dobře vybral – což byla otázka, která se znovu ohlásila po včerejší večerní hádce s Iverem.

Ačkoliv hádka nebylo možná to správné slovo. Předpokladem hádky je, že se dva lidé na něčem neshodnou a dají to najevo. Iver neříkal nic, jenom si mumlal nějaké slabiky do svého tři dny starého strniště a pak najednou odešel k sobě domů, aniž by ji objal, políbil nebo udělal něco, co by jí napovědělo, co si myslí o tom, co mu právě řekla.

To byl celý Iver, vyhýbat se, když šlo o něco vážného. Nikdy se mu nehodilo bavit se o něčem jiném než o zcela neškodných věcech. A když už se jí ho podařilo zatlačit do kouta, byla jeho odpověď pokaždé stejná: „Musíme o tom mluvit zrovna teď?“

Jako kdyby se měl ten správný okamžik nějakým zázračným způsobem zničehonic objevit.

Že se choval tak, jak se choval, byla asi dostatečná odpověď, pomyslela si Nora. A když se teď po nemocenské znovu postavil na nohy, věděla, jaké to bude. Dlouhá odpoledne, po večerech piva s informátory, podle toho, jak je to zrovna třeba, jedna či dvě pracovní záležitosti, které prostě musí dokončit, a snaha vyhnout se všem možnostem, aby si spolu sedli a popovídali si. Ale v určitém okamžiku bude přece jen muset něco říct. Stejně jako ona bude muset říct něco Henningovi.

Jak to udělá, neměla nejmenší tušení.

Ulice byly celé vlhké, na zemi u krajů obrubníků ležely mrtvé žluté lístky jako matné vzpomínky na uplynulé léto. Zatím je světlo ráno neopustilo, ale ve vzduchu byl zlověstný chlad, závan zimy, který Noru přinutil, aby se více zachumlala do kabátku. Vyhlížela po Uelandově ulici autobus, stoupla si na zastávku a podívala se na hodinky. Třicet pět minut do ranní porady. To znamenalo, že brzy bude muset najít něco, o čem by napsala.

„Počkej, pomůžu ti.“

Nora vešla rychlými kroky do prostor redakce Aftenpostenu. Birgitte Kråkenesová stála zády k ní a shrbená se pokoušela umístit plnou nádrž vody na vršek světle modrého plastového zásobníku. Birgitte byla první tvář, s níž se lidé setkali, když navštívili redakci novin.

„Jé, moc děkuji,“ řekla a otočila se k Noře. „Tohle váží snad tunu.“

Nora okamžitě přiskočila a společně tu orosenou průhlednou plastovou nádrž zvedly na místo. Birgitte znovu poděkovala a usmála se.

Jako recepční byla vždycky elegantně oblečená, ve tváři měla neustále ochotný výraz bez vrásek, z čehož Nora bledla závistí. Birgittina pleť měla zcela specifickou záři, nádech léta nebo něčeho svěžího jako máta, po čem Nora musela zapátrat hluboko v paměti, aby to našla i u sebe. A nejhorší na tom bylo, že Birgitte byla jen o pár let mladší, dokonce měla dvě děti. Ale všem, kteří zavítali do redakce novin, příjemně nastartovala návštěvu. Nora ji nemohla nemít ráda.

„Mimochodem, máš návštěvu,“ řekla Birgitte a posadila se na hladkou židli za přepážkou recepce.

„Tak brzy?“ podivila se Nora a ukořistila si ranní vydání novin, které leželo čerstvě vytištěné ve stozích před ní, zběžně přelétla titulky na přední stránce. Birgitte přikývla a posunula si silné, kaštanově hnědé brýle výše po kořeni nosu.

„Sedí na tvém pracovním místě.“

Nora natáhla krk. Nějaký muž tam seděl s nohou přes nohu a neúnavně se rozhlížel kolem. Měl na sobě tmavé oblečení, které k němu pasovalo. Neupravené polodlouhé vlasy byly černé, místy s náznaky šedé.

„Jak se ten chlápek jmenuje?“

Birgitte nakoukla do papíru před sebou.

„Hugo Refsdal,“ řekla a zvedla pohled.

„Nic mi to neříká,“ odpověděla Nora. „Nezmínil se, čeho se to týká?“

Birgitte zakroutila hlavou a současně pokrčila rameny.

„Dobře,“ řekla Nora. „Pěkný kabátek. Je nový?“

Birgitte se usmála a sklopila oči na šedočerné sáčko.

„Nový? Mám ho už dlouho.“

„Každopádně je pěkný,“ pochválila ho Nora.

Birgittin úsměv trval do okamžiku, než na ústředně zazvonil telefon. Jednou rukou uchopila sluchátko a druhou mávla na Noru.

Nora se vydala dál do redakce, do místnosti, která byla zařízena stejně bezpohlavně a jednotvárně jako každá jiná redakční místnost, do níž během své téměř desetileté novinářské kariéry zavítala. Byly tu koberce, obložené stěny, konferenční místnosti s prosklenými okny a změť kabelů a monitorů. Nejnovější výkřik technologického vývoje, pětasedmdesátipalcová televizní obrazovka, byl přirozeným shromaždištěm uprostřed místnosti, zvláště když byl sport. A ten byl přece neustále.

Kývla na kolegy, kteří už byli na místě, uvítalo ji nepřetržité otravné vyzvánění telefonů a stoupající a klesající hlasy, ale zaměřila se na muže, který vstal, když viděl, že se k němu blíží.

„Dobrý den,“ pozdravil ji z několikametrového odstupu a vykročil k ní s nataženou rukou. „Nikdy jsme se nesetkali, jmenuji se Hugo Refsdal. Jsem Heddin manžel.“

Nora mu stiskla ruku. Byla lepkavá.

„Heddin?“ zeptala se, stáhla prsty k sobě a co nejdiskrétněji se otřela vzadu o kalhoty.

„Hedda Hellbergová.“

Nora se zarazila.

S Heddou byla v kontaktu naposledy v době studií, když spolu sdílely maličký byt ve čtvrti St. Hanshaugen. Nora si nemyslela, že se Hedda stala novinářkou, každopádně pod žádným článkem nikdy neviděla její jméno.

„Ach ano,“ řekla Nora nakonec. „Hedda.“

Nora měla na to období mnoho pěkných vzpomínek. Každý den byl doslova řečeno večírek; neexistovaly žádné hranice pro to, čím by mohly být, a ona brzy pochopila, že chce s novinařinou pokračovat, ať už v rádiu, v televizi nebo v tradičnějších médiích. Představovala si, že bude přinášet zpravodajství o válkách a katastrofách, nořit se do problémů a klást kritické otázky, odhalovat pravdu, že se stane chytřejším člověkem a možná se jí při tom podaří udělat trochu chytřejší i ostatní lidi. Chtěla pro někoho něco znamenat.

Skutečnost se ukázala být naprosto odlišná. Když už Noře čtenáři napsali, bylo to proto, aby poukázali na nějaké faktické chyby, nebo jí zpravidla vynadali. Lidem jednoduše nechyběl stud, když se mohli ukrýt za klávesnici.

Nebylo snadné odhadnout, co Heddin manžel chce, ale Nora pochopila, že něco není v pořádku.

„Nemohli bychom si někde popovídat?“ zeptal se. „Nechce se mi sedět tady a…“

Spolkl pokračování, když je míjel novinář z oddělení zahraničních zpráv. Refsdal ho sledoval pohledem, dokud nebyl dostatečně daleko. Nora získala pocit, že Heddin manžel se může kdykoliv rozplakat.

„Ano, samozřejmě,“ řekla Nora. „Můžeme jít tamhle,“ navrhla a ukázala ke stálé zasedací místnosti středních vedoucích pracovníků. Refsdal rukou udělal gesto, jako by jí říkal „až po vás“. Nora odložila kabátek, vzala si mobilní telefon a vykročila.

„Dáte si šálek kávy?“ zeptala se ho přes rameno.

„Ne, díky.“

„Sklenici vody nebo tak něco?“

„To je dobrý, děkuji, pil jsem dost, než jsem sem ráno přišel.“

Nora pokračovala v chůzi, pokyvovala a zdravila nově příchozí kolegy a zároveň přemýšlela, o čem s ní chce Refsdal mluvit. Následoval ji s odstupem pár metrů, když kličkovali mezi židlemi a stoly do zasedací místnosti, která zářila ikeáckou žlutou a ve které stál uprostřed podlouhlý stůl pokrytý několika dnešními novinami.

Posadili se na židle s červeným potahem.

„Tak,“ odtušila Nora, naklonila se dopředu a sepnula ruce. „S čím vám můžu pomoct?“

Přestože Refsdal vypadal, že je vděčný za její přímost, i tak se potýkal s tím, jak začít. Pohledem bloudil po místnosti. Také on si propletl prsty, pak je zase dal od sebe a rozprostřel je před sebe na stůl.

„Víte, kdo je Oscar Hellberg?“ zeptal se nakonec.

Nora se zamyslela.

„To je Heddin otec, ne?“

„Byl to Heddin otec,“ upřesnil Refsdal. „Zemřel před necelými dvěma měsíci na rakovinu plic, ačkoliv za celý život nevykouřil jedinou cigaretu.“

„To je mi líto,“ řekla Nora.

S Heddiným otcem se setkala jednou, když přijel do Osla navštívit dceru. Protože Nora byla Heddina spolubydlící, vzal je obě do města na jídlo. Pamatuje si ho jako skvělého chlapíka, dobře oblečeného fešáka s nelíčeným zájmem o lidi, které potkal. Zejména o číšnice.

„Hedda to nesla velmi těžce,“ pokračoval Refsdal, uchopil pero, které leželo před ním, a sundal z něj plastový vršek. „Poslední týdny otcova života vysedávala u jeho lůžka ve dne v noci.“

Refsdal změnil polohu na židli, semkl prsty kolem pera, jako kdyby to byl nůž.

„I když byla připravená na to, že Oscar zemře, brala to strašlivě těžce, když se to skutečně stalo. Stále víc se vzdalovala. Máme spolu syna, se kterým skoro nekomunikovala.“

Nora postřehla, že Refsdal hovoří o Heddě v minulém čase.

„Když za mnou pak o pár týdnů později přišla s tím, že chce na nějakou chvíli odjet, aby si dopřála odpočinek, jak se nechala slyšet, tak jsem si říkal: Výborně! Cokoliv, co bude potřeba, jen ať je zase jako dřív.“

Refsdal nasadil zpátky plastový vršek a poškrábal se perem spěšně ve vousech na bradě.

„Trochu mě překvapilo, když mi oznámila, že pojede do rekreačního střediska v Itálii a že tam pobude tři týdny, ale člověk asi potřebuje čas, aby se vzpamatoval, co já vím. Tak jsem si pomyslel: ano, ano. Ať má ty tři týdny, pak uvidíme, jak to půjde, až se vrátí domů.“

Refsdalovi chvíli trvalo, než pokračoval. Nora si prohlížela jeho oči, vypadalo to, že hledají rozličné body na zdi. Ani jednou nemrkl, dokud se mu oči nezaleskly.

„Říkala, že chce mít naprostý klid – nechtěla s sebou ani mobilní telefon. Nedovolila nám, abychom jí tam volali, chtěla tam být o samotě a dát se dohromady. Vlastně taky chtěla jet sama vlakem na letiště, ale já jsem prosadil, že ji aspoň odvezu. Tak jsem to udělal, odvezl jsem ji na letiště Gardermoen, a když jsem se s ní loučil, řekla, že mě miluje, že nás miluje, naši rodinu. Dokonce se i usmála, poprvé po dlouhé době. Měl jsem samozřejmě velkou radost, myslel jsem si, že to bude naprosto v pohodě. Jenže…“

Refsdal si druhou rukou prohrábl vlasy, pohyb, který jí připomněl Ivera. Vždycky tohle dělá s vlasy – jako kdyby občas potřebovaly provětrat.

Refsdal pokračoval: „Když ty tři týdny uplynuly, jel jsem na Gardermoen, abych ji vyzvedl. Dokonce jsem ten den uvolnil Henrika ze školy, aby tam byl, až maminka přijede domů.“

Odložil pero na stůl, sepnul ruce.

„Ale Hedda v letadle nebyla.“

V místnosti se rozhostilo naprosté ticho.

„Čekali jsme samozřejmě věčnost, hledali jsme ji po celém letišti, pokoušeli jsme se hovořit s lidmi, kteří mají na starosti seznamy cestujících a takové věci, jenže ti nemají dovoleno cokoliv sdělovat. Proto jsem zavolal do Itálie do rekreačního střediska, o kterém říkala, že v něm bude bydlet. A pak už to začalo být vážně podivné.“

Nora se lehce naklonila nad stůl.

„Paní, se kterou jsem mluvil, mi řekla, že o Heddě nikdy neslyšela a že si v tom středisku žádný pobyt nezarezervovala.“

Refsdal si pohrával s prstenem.

„Dovedete si představit, jaké myšlenky to ve mně vyvolalo.“

Nora pomalu přikývla.

„Obvolával jsem všechny lidi, které znám, vyptával jsem se jich, jestli se jim Hedda neozvala. Ale když všichni odpověděli záporně, nezbylo mi nic jiného než zavolat na policii.“

„Kdy jste to udělal?“ zeptala se Nora.

„Před jedenácti dny.“

Nora zalitovala, že si s sebou nevzala poznámkový blok.

„Ale myslím, že v novinách jsem o tom nic neviděla.“

Refsdal se na ni podíval a rezignovaně se usmál.

„Heddině rodině vždycky záleželo na pověsti,“ vysvětlil. „Nechtěli, aby se o tom psalo v novinách. Mysleli si, že se Hedda třeba sama od sebe zase objeví, a tak se chtěli vyhnout následným nepříjemným otázkám. Jenže teď už uběhlo jedenáct dnů a pořád od Heddy nemáme jedinou zprávu.“

„Takže Hedda je ve skutečnosti pryč něco přes měsíc?“

Refsdal přikývl.

„A co s tím tedy policie udělala?“

„Dělají asi, co můžou,“ řekl a přitom ztěžka vydechl. „Zjistili, že vůbec neseděla v letadle v 9:50 do Milána ten den a že veškeré stopy po ní končí na letišti Gardermoen. Od té doby, co jsem se s ní v to ráno před odletovou halou rozloučil, ji nikdo neviděl.“

Nora ho zamyšleně pozorovala.

„Co třeba bezpečnostní kamery na letišti?“

„Jsou jich tam samozřejmě stovky a celou dobu se to zaznamenává. Ale jestliže policie nepožádá o relevantní nahrávky v průběhu sedmi dnů, jsou smazány.“

„A protože je pryč už tři týdny, tak…“

„Tak už neexistují žádné záznamy,“ dokončil Refsdal. „Rozhodně ne z Gardermoen.“

„Ale policie nezveřejnila žádnou zprávu o pohřešování?“

Nora vlastně znala odpověď na tuto otázku. Policie s takovými případy raději nechodí do médií, když existuje silné podezření, že pohřešovaný buď spáchal sebevraždu, nebo s někým utekl. Mediální publicita by vždycky ztížila návrat.

„Ne,“ odpověděl Refsdal a sklopil zrak.

Nora se zamyslela.

„Takže vzhledem k tomu, jak byla po otcově smrti deprimována, je závěr policie takový, že si vzala život?“

Refsdal zvedl nepatrně hlavu a přikývl.

„Nevím, jestli vám to Hedda někdy vyprávěla,“ řekl a rukávem košile se lehce osušil pod vlhkým nosem. „Ale Heddina teta někdy v devadesátých letech zmizela. Všichni dospěli k názoru, že i ona spáchala sebevraždu.“

Nora si vzpomínala, že Hedda o své tetě Ellen mluvila.

„Nejspíš proto si všichni myslí, že Hedda udělala to samé,“ řekl Refsdal. „Že to tak nějak patří k rodině.“

„Ale vy nevěříte, že se stalo něco takového?“

Refsdal znovu uchopil pero před sebou.

„Proto jste asi tady?“ pokračovala Nora. „Chcete, abych o ní napsala?“

Znovu sklopil zrak. Dlouho otálel, než ze sebe vysoukal: „Hedda a já jsme si kdysi trochu povídali o chytrých lidech.“ Při vzpomínce se něžně usmál. „Jestli jsme potkali někoho, komu jsme záviděli, protože byl chytrý.“

Slabě zakroutil hlavou, přestože se nadále usmíval.

„A Hedda řekla, že nikdy nepotkala nikoho, kdo by byl chytřejší než vy.“

Refsdal se na ni podíval. Nora opětovala pohled, než jí došlo, co vlastně řekl.

„Než já?“

„Takhle to řekla. A vaše jméno mi utkvělo v paměti, obě máte přece ibsenovské jméno.“

Nora zrozpačitěla, rychle se však usmála, vzpomněla si, jak jeden večer vydatně popíjely červené víno a pak si z nějakého důvodu začaly povídat o Ibsenovi. Už pěkně podroušené si našly každá svůj příklad z Heddy Gablerové a Domečku pro panenky a pak se pokusily vést hovor pouze za pomoci replik svých jmenovkyň.

Krásné vzpomínky.

„Myslel jsem si, že byste se na to třeba mohla trochu blíž podívat,“ pokračoval Refsdal. „Přece jen jste ji taky znala a navíc jste novinářka. Umíte mluvit s lidmi jiným způsobem než já.“

Nora pomalu přikývla a současně se zamyslela.

„Co na to říká zbytek její rodiny? Shodli se na tom, že je to cesta, kterou se vydat?“

„Nevědí, že jsem tady.“

Nora vysunula bradu.

„A je jedno, co si myslí. Henrik a já jsme její nejbližší, my jsme její rodina a musíme zjistit, co se s ní stalo. Jestli je Hedda mrtvá, rád bych měl nějaký hrob, na který bych mohl chodit. Předpokládám, že zrovna tuto potřebu sdílím se zbytkem rodiny.“

Uprostřed stolu stál zpola plný džbán s vodou a vedle plastové pohárky naskládané do komínku. Refsdal se zvedl a natáhl se po vodě, nalil si do pohárku a podíval se na Noru, jestli si dá taky.

„Myslím, že je to ze včerejška,“ prohodila.

„To nevadí,“ řekl a rychlými doušky pohárek vyprázdnil.

Nora pokračovala: „Co mobilní telefon a datový provoz potom, co Hedda zmizela? Předpokládám, že policie to asi prověřovala.“

Refsdal polkl a zase se posadil.

„Žádná aktivita od té doby, co zmizela,“ řekl a otřel si rukou ústa.

„Co peníze? Vybrala nějakou částku, než zmizela?“

Zakroutil hlavou.

„Ptal jsem se jí, jestli by si před cestou neměla vybrat nějaká eura, ale odpověděla mi, že to přece může udělat až na místě, tedy v Itálii.“

Očividná lež, problesklo Noře hlavou a pociťovala velkou zvědavost, proč Hedda lhala o cestě, na niž se nikdy nevydala, zvlášť když krátce nato zmizela.

„Takže po Heddě není doteď jediná elektronická stopa ode dne, kdy jste ji odvezl na letiště?“

Refsdal mlčky zakroutil hlavou.

Nora aktivovala displej mobilního telefonu, viděla, že do začátku ranní porady zbývají čtyři minuty. Nadechla se a řekla: „Musím k vám být upřímná, Hugo. Na první pohled je toho hodně, co nasvědčuje tomu, že závěry policie jsou správné. Žádný e-mail, žádný pohyb na jejím účtu…“

„Není možné, že smrt jejího otce by ji natolik položila.“

Refsdal znovu vstal. Jeho tváře se rozhořely doruda.

„Oscar byl přece dlouhodobě nemocný, a nejde jen o to. Hedda má syna, kterého by dobrovolně neopustila, tím jsem si stoprocentně jistý.“

Nora se na něho podívala soucitnýma očima.

„Chápu, že si děláte naděje, pane Refsdale, ale…“

„Tady nejde o naděje,“ přerušil ji. „Pomalu jsem se začal smiřovat s tím, že Heddu nikdy nezískám zpátky, ale musím dostat odpověď na to, co se s ní stalo.“

Nora také vstala.

„Co tedy myslíte, že se mohlo přihodit, když si očividně nemyslíte, že zmizela dobrovolně? Unesl ji někdo z Gardermoen před očima potenciálně vzato tisícovky svědků?“

Přes sklo dovnitř nakukoval první pracovník středního vedení.

„Nevím,“ odpověděl Refsdal tiše. „Opravdu netuším. Vím jen to, že Henrikovi nemám co rozumného povědět každý večer, když se uloží a vyptává se, kde je maminka.“

Nora se na něho podívala, uměla si představit, jak mu je, a stejně tak neuměla. Dva roky měla co dělat, aby se pokusila pochopit, že Jonas je mrtvý. Přestože věděla, že se předtím něco stalo a že to souviselo s Henningem, nedokázala se nikdy přenést přes ten ochromující žal. Nedokázala nemyslet na vinu – nebyla to ničí vina a byla to vina všech. Nic už Jonase nevrátí.

„Co kdybychom to udělali takto,“ navrhla a vzala ze stolu mobilní telefon. „Napíšu článek o Heddě, určitě se mi podaří opatřit to dobrým palcovým titulkem na internetu i v papírové podobě, a vyzvu lidi, kteří v ten den byli na letišti Gardermoen, nebo vlastně kohokoliv, aby mě kontaktovali, pokud ji ten den viděli nebo něco vědí. Třeba se něco objeví.“

Refsdal energicky přikývl.

„Ale ještě než to udělám,“ řekla Nora a zpříma na něho pohlédla, „potřebuji vědět, jestli jste na to stoprocentně připravený. Palcový titulek bude představovat určitý tlak na všechny, kteří vás znají, i na vašeho syna. Ostatní média vás budou pravděpodobně také kontaktovat. Jste na to připravený?“

Refsdal se na ni tvrdě podíval, sevřel pěsti, až mu klouby zbělaly.

„Jsem na to připravený. A jsem připravený se porvat se vším, co přijde, pokud mi to dá odpověď, se kterou se můžu pokusit žít dál.“

„Dobře,“ řekla Nora a udělala první krok ke dveřím. „Jste tady autem?“

„Co?“

„Přijel jste sem dneska autem?“ zeptala se přes rameno.

„Ano, já…“

„Fajn,“ utrousila a položila ruku na kliku. „Pojďme se projet. Jenom si nejdřív dojdu pro foťák.“

Table of Contents

Prolog

KAPITOLA 1