Virginia C. Andrewsová

RUBÍNOVÁ ZÁŘE (ukázka)

Originální název: RUBY

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

New York 1994

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1994 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka 2015

Translation © 1996, 2015 Petra Klůfová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-2343-6865-8

Prolog

Během prvních patnácti let života pro mě představovalo moje narození a okolnosti, které je doprovázely, neproniknutelnou záhadu. Stejnou záhadu jako počet hvězd zářících na noční obloze nad zátokou, nebo jako místa, kde se schovávali stříbřití sumci, a tak dědeček nedokázal ulovit ani jednoho, aby si tak vydělal na základní živobytí. Svou maminku jsem znala jen z vyprávění babičky Catherine a dědečka Jacka a z hrstky vybledlých fotografií v cínových rámečcích. Kam až mi paměť sahá, odjakživa jsem se trápila výčitkami svědomí. A nejvíc tehdy, když jsem se na chvíli zastavila u jejího hrobu a zadívala se na prostý náhrobek, na němž stálo:

GABRIELLE LANDRYOVÁ

NAROZENÁ 1. KVĚTNA 1927

ZEMŘELA 27. ŘÍJNA 1947

Datum mého narození a datum její smrti byly totiž totožné. Každý den a každou noc jsem v hloubi srdce skrývala bolest z pocitu viny, zvlášť když se přiblížily moje narozeniny. Nic na tom nemohlo změnit ani obrovské úsilí mé babičky, která se mi ten den snažila udělat co nejveselejší. Přitom jsem věděla, že radostný výraz je pro ni stejně těžký jako pro mě.

Nad smutnou, přesmutnou smrtí mé maminky, jež souvisela s mým narozením, visely temné otazníky, na které jsem se nikdy nedokázala zeptat, protože jsem měla strach, že tvář mé babičky, obvykle tak láskyplná, by opět dostala ten uzavřený a odmítavý výraz, kterého jsem se děsila. Někdy mlčky sedávala v houpacím křesle a zírala na mě snad celé hodiny. Ať už byly odpovědi na mé nevyslovené otázky jakékoliv, pravda mé prarodiče bolestně rozdírala. Mého dědečka Jacka dokonce vyštvala do močálů, kde žil osaměle v chatrči. A babička Catherine na něho od té doby už nikdy nedokázala pomyslet bez hněvu, který jí sršel z očí, a bez žalu, jenž jí stravoval srdce.

Nad naším domem v zátoce se vznášelo neznámo. Viselo na pavučinách, které za měsíčných nocí měnily močály na svět plný drahokamů. Ovíjelo se kolem cypřišů jako lišejníky, které povlávaly z jejich větví. Slýchala jsem je v šepotu teplých letních vánků a ve vodě, smějící se při laskání hlíny. Dokonce jsem je vycítila i v pronikavém pohledu močálového jestřába, který žlutými koly očí sledoval každičký můj pohyb.

Skrývala jsem se před těmi odpověďmi stejně usilovně, jako jsem toužila je znát. Slova, jež měla dost váhy a síly rozdělit lidi, kteří by se měli milovat a navzájem hýčkat, ve mně vyvolávala pouze strach.

Za vlahých jarních nocí jsem sedávala u okna, civěla do tmy močálu a nechávala větřík, který sem přivanul až od Mexického zálivu, aby mi ochladil tvář. A poslouchala jsem houkání sovy. Ale místo jejího přízračného nářku „Kdo, kdo, kdo“ jako bych slyšela volání „Proč, proč, proč“, a pak jsem ještě pevněji objala sama sebe kolem ramen, jen aby se mi chvění celého těla nepřeneslo až do srdce.

ČÁST PRVNÍ

Babiččina kouzla

Toho večera jsme s babičkou seděly nahoře, v místnosti s tkalcovským stavem, a vyráběly ze žluté vlny přikrývky, které jsme pak o víkendech, kdy do zátoky přijížděli turisté, prodávaly ve stánku před naším domem. Najednou se celým domem rozlehlo hlasité a zoufalé bušení na přední dveře. Mě i babičku Catherine vytrhlo od práce. Zatajila jsem dech. Bušení se ozvalo znovu, tentokrát ještě hlasitěji a zběsileji.

„Seběhni dolů a zjisti, kdo to je, Ruby,“ pošeptala mi babička. „Honem! A jestli to je tvůj dědeček Jack, nasáklý opět tou močálovou pálenkou, co nejrychleji zase zabouchni,“ dodala, ale cosi v tom, jak vytřeštila tmavé oči, mi prozradilo, že dobře ví, že jde o někoho jiného a že se jedná o cosi mnohem děsivějšího a nepříjemnějšího.

Za silnou peřinou temných mraků, které nás halily jak rubáš a skrývaly čtvrtku měsíce a hvězdy na dubnové louisianské obloze, se v silných poryvech proháněl vítr. Letošní jaro připomínalo spíš léto. Dny i noci byly tak žhavé a vlhké, že ráno jsem dokonce mívala orosené střevíce. V poledne slunce rozzářilo zlatobýl a dohánělo i komáry a mouchy k šílenému úprku do chladivého stínu. Za jasných nocí jsem dohlédla až k místům, odkud z močálu vylézali obří pavouci a chystali si širokánské sítě na noční úlovek – brouky a komáry. Natáhly jsme přes okna jemnou látku, abychom obtížný hmyz zadržely venku, ale zároveň abychom nezabránily proniknout chladivému vánku, který sem vál směrem od zálivu.

Seběhla jsem po schodech a chvatně jsem prolétla krátkou chodbou, která se táhla od zadní části domu rovně k předním dveřím. Při pohledu na tvář Theresy Rodriguesové, přitisknutou nosem ke sklu, jsem přimrzla na místě a nohy mi ztěžkly, jako by byly z olova. Byla zsinalá jak vodní lilie, vlasy černé jako káva měla rozcuchané, v očích děs.

„Kde máš babičku?“ vykřikla pološíleným hlasem.

Zavolala jsem na babičku a otevřela dveře. Theresa byla nevysoké podsadité děvče o tři roky starší než já. Bylo jí osmnáct a měla ještě čtyři mladší sourozence. Věděla jsem, že její matka čeká další dítě.

„Co se děje, Thereso?“ zeptala jsem se a vyšla jsem za ní na verandu. „Něco s tvou maminkou?“

Naráz se rozplakala, až se jí těžká prsa vzdouvala křečovitými vzlyky, obličej skrytý v dlaních. Ohlédla jsem se do chodby právě v okamžiku, kdy babička sešla ze schodů a při prvním pohledu na Theresu se pokřižovala.

„Povídej rychle, dítě!“ přikázala babička a hnala se ke dveřím.

„Mojí mamince… se narodilo… mrtvé miminko,“ naříkala Theresa.

„Bože můj,“ vydechla babička Catherine a znovu se pokřižovala. „Já to tušila,“ zamumlala s očima upřenýma na mě. Vybavila jsem si chvíle, kdy zvedla pohled od našeho společného tkaní a jako by naslouchala zvukům noci. Mývalí vřískání, které se z dálky ozývalo, připomínalo dětský pláč.

„Tatínek mě poslal, abych vás přivedla,“ sténala Theresa přes slzy.

Babička přikývla a konejšivě stiskla Theresinu dlaň.

„Hned tam budu.“

„Děkuju, paní Landryová. Mockrát děkuju,“ popotáhla Theresa, vyběhla z verandy a zmizela do noci.

Byla jsem z toho všeho zmatená a vyděšená. Babička si už chystala věci a kladla je do košíku ze štípaného rákosu. Vrátila jsem se do domu.

„Co po tobě pan Rodrigues vlastně chce, babičko? Jak jim teď ještě můžeš pomoct?“

Když babičku zavolali v noci, většinou to znamenalo, že někdo těžce onemocněl nebo trpí velkými bolestmi. Ať už to bylo cokoliv, žaludek se mi vždycky roztřásl, jako bych spolkla tucet much, které mi v něm nepřestávají kroužit.

„Dones plynovou lampu!“ nakázala mi místo odpovědi.

Rozběhla jsem se, abych jí vyhověla. Na rozdíl od vytřeštěné Theresy Rodriguesové, jíž cestu nocí osvětlovalo vlastní zděšení, se my při chůzi od přední verandy přes močálové traviny až k inkoustově černé štěrkové silnici bez lampy neobejdeme. Zatažená obloha měla pro babičku vždycky zlověstný význam, a dneska obzvlášť. Když jsme vykročily ze dveří a ona se podívala na nebe, jen zavrtěla hlavou a zabručela:

„Prachšpatné znamení.“

Za námi a vedle nás jako by močál i s černými lesy obživl.

Žáby kvákaly, noční ptáci houkali a po studeném bahně klouzali aligátoři.

V patnácti jsem byla už o pět centimetrů vyšší než babička Catherine, která i v botách měřila sotva metr šedesát. I když postavou byla drobná, neznala jsem silnější ženu, než byla ona – kromě moudrosti a nezdolnosti vládla ještě schopnostmi jakožto traiteur-léčitelka: měla duchovní schopnosti lidového léčitele, nebála se bojovat proti zlým silám, ať už to zlo bylo sebetemnější a sebezákeřnější. Babička, jako by si vždycky věděla rady, pokaždé přesně věděla, kam ve své zásobě léčivých lektvarů a zaříkadel sáhnout, a nikdy nezapochybovala, pokud šlo o to, postupovat co nejsprávněji. Tyto znalosti člověk nikde nevyčte, ty zdědila, a pokud snad něco nezdědila, jako zázrakem to znala sama od sebe.

Babička byla levák, což pro všechny nás Cajuny znamenalo, že skutečně může vládnout nevídanými duševními schopnostmi. Já ovšem věřila, že všechna ta síla vychází z jejích černých onyxových očí. Nikdy se ničeho nebála. Vyprávělo se, že jednou v noci se potkala tváří v tvář i s Černým žencem a Smrtce tak dlouho pevně oplácela její pohled, až jí konečně došlo, že s touhle osobou by se zaplétat ještě neměla.

Lidé ze zátoky babičku vyhledávali, aby jim vyhojila bradavice a zbavila je revmatismu. Měla své tajné medicíny na nachlazení a kašel a tradovalo se, že zná dokonce i lék proti stárnutí, i když sama ho nikdy nepoužila, protože to by odporovalo přirozenému řádu věcí. A příroda znamenala pro babičku Catherine něco posvátného, protože svoje léky vyráběla z rostlin a bylin, ze stromů a zvířat, která žila v sousedství bažin.

„Proč tedy jdeme k Rodriguesovým, babičko? Není už stejně pozdě?“

„Couchemal,“ zamumlala a šeptem začala odříkávat modlitbu. Z jejího modlení mi naskočila husí kůže a navzdory teplé noci mě zamrazilo v zádech. Stiskla jsem zuby tak pevně, jak jsem jenom svedla, a doufala jsem, že se mi nerozdrkotají. Byla jsem odhodlaná chovat se stejně nebojácně jako babička, a většinou se mi to i dařilo.

„Myslím, že už jsi dost stará, abych ti to mohla povědět,“ pronesla tak tiše, že jsem musela napínat sluch, abych jí rozuměla. „Couchemal je zlý duch, který se zdržuje v místě, kde umřelo nepokřtěné dítě. Kdybychom ho nezahnaly, strašil by celou rodinu a přinášel by jí smůlu,“ vysvětlovala. „Měli mě zavolat hned, jak paní Rodriguesová začala rodit. Zvlášť když máme takovou noc,“ dodala ponuře.

V záři plynové lampy před námi tančily stíny a kroutily se v rytmu zvuků, které dědeček Jack označoval za „Píseň močálu“, což byla skladba sestavená nejen ze zvířecích skřeků, ale navíc i z toho zvláštního hlubokého vytí, které se při zavanutí zbloudilého větříku chvílemi ozývalo mezi pokroucenými větvemi ověšenými povlávajícím lišejníkem, jemuž my Cajunové říkáme španělské vousy. Snažila jsem se držet u babičky, jak nejblíž to šlo, ale nechtěla jsem do ní narážet, a šlapala jsem ze všech sil, abych jí vůbec stačila. Babička byla na náš cíl a na ten veledůležitý úkol, co nás čekal, tak soustředěná, že by nejpíš klidně a bezpečně mohla rázovat i černočernou tmou.

Ve svém košíku ze štípaného rákosu nesla babička půl tuctu malých sošek Panny Marie a láhev svěcené vody s hrstičkou vybraných bylinek a rostlin. Modlitby a zaříkání si nesla v hlavě.

„Babičko,“ začala jsem. Potřebovala jsem slyšet vlastní hlas. „Qu estce –“

„Anglicky,“ opravila mě rychle. „Mluv jenom anglicky.“

Babička vždycky trvala na angličtině, zvlášť když jsme byly mimo domov, přestože rodnou řečí Cajunů byla francouzština. „Jednou z téhle zátoky odejdeš,“ prorokovala, „a budeš žít ve světě, který by naším starofrancouzským jazykem a starofrancouzskými zvyky mohl pohrdat.“

„Ale proč bych měla ze zátoky odcházet, babičko?“ ptávala jsem se. „A proč bych měla žít mezi lidmi, kteří námi pohrdají?“

„Prostě to tak bude,“ odpovídala svým obvyklým záhadným způsobem. „Prostě to tak bude.“

„Babičko,“ začala jsem znovu, „proč by měl Rodriguesovy ten duch vlastně strašit? Co provedli špatného?“

„Neprovedli vůbec nic. Ale dítě se narodilo mrtvé. Duch přišel na svět v těle dítěte, ale křtu se už nedočkal a teď nemá kam jít, takže je bude strašit a přivolávat k nim neštěstí.“

Ohlédla jsem se. Noc se snášela jak olověná opona a postrkovala nás kupředu. Když jsme prošly zatáčkou, celá šťastná jsem před sebou spatřila ozářená okna Buteových, našich nejbližších sousedů. Pohled na ně mi dovolil namlouvat si, že je všechno v pořádku.

„Dělala jsi tohle už mockrát, babičko?“ Věděla jsem, že babičku zvali k provádění nejrůznějších rituálů, požehnáním nového domu počínaje a přivoláním štěstěny na lodě lovců ústřic a krevet konče. Matky mladých bezdětných novomanželek ji volávaly, aby pro jejich plodnost udělala všechno, co bylo v jejích silách. A většinou pak skutečně otěhotněly. Všechno tohle jsem sice dávno věděla, ale o couchemalovi jsem dneska večer slyšela poprvé.

„Bohužel už mnohokrát,“ odpověděla babička. „Stejně jako to dělávali traiteurs kdysi dávno v naší staré vlasti.“

„A toho zlého ducha se ti podařilo odehnat úplně pokaždé?“

„Pokaždé,“ přisvědčila tak sebevědomě, že jsem si okamžitě připadala v bezpečí.

Babička Catherine a já jsme žily v Houmě, ve farnosti Terrebonne, stát Louisiana. Lidé tvrdili, že farnost je vzdálená pouhé dvě hodiny jízdy autem od New Orleansu, ale já neměla ponětí, je-li to pravda, protože v New Orleansu jsem ještě nikdy nebyla. Ještě nikdy jsem zátoku neopustila.

Dědeček Jack postavil náš dům vlastnoručně už před více než třiceti lety, hned nato, co se s babičkou vzali. Jako většina cajunských domovů stál i náš dům na vysokých pilotech, aby své obyvatele uchránil před lezoucím hmyzem a částečně i před záplavami a vlhkem. Stěny a verandu měl z cypřišového dřeva, střecha byla z vlnitého plechu. Kdykoliv pršelo, kapky bušily na celou plochu střechy jako na buben. Pokud se u nás výjimečně ukázal někdo cizí, tak mu to občas vadilo, ale my si na to bubnování zvykly, stejně jako na křik močálových jestřábů.

„A kam ti duchové odcházejí, když je vyženeš?“ vyptávala jsem se.

„Nazpátek do předpeklí, odkud nemůžou bohabojným lidem nijak škodit,“ vysvětlila mi babička.

My Cajunové jsme potomci Arcadianů, vyštvaných v polovině osmnáctého století z Kanady, a vyznáváme víru, v níž se mísí katolictví s předkřesťanským folklorem. Chodíme do kostela a modlíme se ke světcům, jako je svatý Medad, ale stejně silně lpíme i na svých pověrách a odvěkých tradicích. Někteří, jako třeba dědeček Jack, na nich lpějí dokonce ještě víc než ostatní. Ten se přečasto zaobíral nějakými rituály, které měly za úkol zaplašit smůlu, a pořád shromažďoval spoustu talismanů, jako aligátoří zuby a sušené srnčí uši, které nosíval zavěšené kolem krku nebo občas zastrčené za opasek. Babička tvrdila, že žádný muž v zátoce je nepotřebuje víc než on.

Štěrková silnička se táhla do dálky a vpředu se zatáčela, ale při té rychlosti, jakou jsme rázovaly, se před námi zakrátko vynořil Rodriguesův dřevěný dům. Zevnitř jsme zaslechly nářek a na přední verandě jsme spatřily pana Rodriguese, který na klíně choval Theresina čtyřletého bratříčka. Seděl v rákosovém houpacím křesle a civěl do noci, jako by už toho zlého ducha zahlédl. Zamrazilo mě ještě silněji, ale přesto jsem k nim mířila stejně rychle jako babička Catherine. Jakmile nás pan Rodrigues zahlédl, žal a strach v jeho obličeji naráz vystřídala naděje. Dělalo mi dobře, že babička požívá takové úcty.

„Děkuju, že jste přišla tak brzy, paní Landryová. Děkuju vám, že jste přišla,“ vyhrkl a postavil se. „Thereso!“ zavolal. Z domu vyběhla dívka a vzala bratříčka do náruče. Přidržel babičce otevřené dveře. Postavila jsem lampu na zem a následovala ji dovnitř.

Babička Catherine už v Rodriguesově domě byla, takže zamířila rovnou do ložnice jeho paní. Ta tam ležela, oči zavřené, obličej popelavý, černé vlasy rozprostřené po polštáři. Babička ji uchopila za ruku a paní Rodriguesová mdle vzhlédla. Babička Catherine na ni upřela pohled a nepřestávala si ji soustředěně prohlížet, jako by pátrala po nějakém znamení. Paní Rodriguesová se s námahou pokusila posadit.

„Jen odpočívej, Delores,“ přikázala jí babička Catherine. „Přišla jsem vám pomoct.“

„Ano,“ odpověděla paní Rodriguesová. Pevně stiskla babiččino zápěstí. „Já to cítila, Catherine. Cítila jsem, jak se mu srdíčko rozběhlo a hned se zase zastavilo, a pak jsem ucítila, jak couchemal vyklouzl ven. Cítila jsem to…“

„Klidně odpočívej, Delores. Udělám všechno, co je potřeba,“ slíbila babička Catherine. Pohladila paní po ruce a obrátila se ke mně. Zlehka na mě kývla a já za ní vyšla na verandu, kde s vykulenýma očima už čekala Theresa i ostatní Rodriguesovy děti. Babička sáhla do svého rákosového košíku a vytáhla ven jednu z lahví se svěcenou vodou. Opatrně ji otevřela a podala mi ji.

„Vezmi si lampu a sviť mi na cestu kolem domu,“ vybídla mě. „Každý sud a každá nádoba s vodou musí dostat jednu dvě kapky svěcené vody, Ruby. Budeš dávat hezky pozor, abychom nic nevynechaly,“ napomínala mě. Přikývla jsem, ale nohy se mi třásly. Vydaly jsme se na naše válečné tažení.

V temnotě zahoukala sova, ale sotva jsme zabočily za roh domu, uslyšela jsem něco klouzat trávou. Srdce mi bušilo tak prudce, až jsem se bála, že upustím lampu. Udělá zlý duch něco, aby nás zastavil? Jakoby v odpověď na moji otázku se tmou kmitlo cosi chladného a vlhkého a zlehka zavadilo o mou levou tvář. Hlasitě jsem vyjekla. Babička Catherine se ke mně obrátila, aby mě uklidnila.

„Duch se schovává v sudu nebo v konvi. Musí se držet ve vodě. Neboj se,“ chlácholila mě. Zastavila se u sudu, do kterého Rodriguesovi chytali vodu stékající ze střechy. Otevřela láhev a naklonila ji, aby z ní vystříkla jen kapka nebo dvě, načež zavřela oči a zamumlala modlitbu. Totéž se opakovalo u každého sudu a u každé konve či džbánu, dokud jsme neobešly a neprošly celý dům. Pak jsme se vrátily ke vchodu, kde už na verandě dychtivě čekal pan Rodrigues s Theresou a dvěma dalšími ratolestmi.

„Moc se omlouvám, paní Landryová,“ ozval se pan Rodrigues, „ale děti mi právě prozradily, že vzadu za kůlnou mají starý polévkový hrnec. Během té dnešní podvečerní přeháňky do něj určitě napršelo.“

„Ukaž mi cestu,“ přikázala babička Therese. Ta jen přikývla a vyrazila do tmy. Byla tak nervózní, že nejdřív ten hrnec ani nemohla najít.

„Ale my ho najít musíme,“ připomínala babička Catherine zlověstně. Theresa se rozplakala.

„No tak, jen pomalu, Thereso,“ chlácholila jsem ji a jemně jsem jí stiskla paži, abych ji ukonejšila. Zhluboka se nadechla a opět přikývla. Potom skousla spodní ret a soustředěně přemýšlela tak dlouho, dokud se nerozpomněla, kde přesně hrnec je, a nezavedla nás k němu. Babička poklekla a za doprovodu šeptané modlitby kápla dovnitř svěcenou vodu.

Možná za to mohla moje podrážděná představivost, možná ne, ale zdálo se mi, že vidím cosi světlounce šedivého, co připomínalo tělíčko dítěte, jak vzlétá a mizí. Potlačila jsem výkřik ze strachu, abych Theresu nevyděsila ještě víc. Babička Catherine vstala a pak jsme se vrátily do domu, abychom pozůstalým vyjádřily soustrast. U vchodových dveří postavila babička sošku Panny Marie a upozornila pana Rodriguese, aby ji tam určitě nechal stát čtyřicet dní a čtyřicet nocí. Do ruky mu vtiskla další sošku s tím, aby ji v nohách své a manželčiny postele nechal stát stejně dlouhou dobu. Potom se konečně pustila na zpáteční cestu k vlastnímu domovu.

„Myslíš, že jsi ho odehnala nadobro, babičko?“ zeptala jsem se, když jsme se dostatečně vzdálily, takže nás nikdo z Rodriguesových nemohl slyšet.

„Ano,“ přisvědčila. Pak se ke mně otočila a dodala: „Moc bych si přála, abych stejně snadno dokázala zahnat i toho zlého ducha, který se usadil v tvém dědečkovi. Kdybych věřila, že to bude něco platné, klidně bych ho v té svěcené vodě i vykoupala. Pánbůh ví, že jedna pořádná koupel by mu prospěla v každém případě.“

Usmála jsem se, ale současně se mi oči zalily slzami. Kam až mi paměť sahala, žil dědeček Jack odděleně od nás v loveckém srubu uprostřed močálů. Babička Catherine o něm neuměla povědět nic dobrého. Kdykoliv se objevil, odmítala na něho třeba jen pohlédnout, i když čas od času a hlasem zněžnělým a očima trochu vřelejšíma přiznávala, jak by ji potěšilo, kdyby udělal tohle či tamto, aby se zachránil či změnil svoje způsoby. Vůbec se jí nezamlouvalo, když jsem sedla do pirogy a pomocí bidla se k němu dopravila na návštěvu.

„Chraň tě bůh, abys tu skořápku převrátila nebo z ní vypadla. Určitě bude tak prosáklý whiskou, že by tvé volání o pomoc vůbec nezaslechl, a pak by ses musela sama vypořádat s hady a aligátory, Ruby. Vždyť ti ten chlap za tu namáhavou cestu ani nestojí,“ brblala, ale nikdy mi to přímo nezakázala. Přestože se tvářila, že se o něho nezajímá a že o něm nechce nic vědět, všimla jsem si, že moje líčení návštěvy u dědečka pokaždé pozorně poslouchala.

Spoustu nocí jsem proseděla u okna, vzhlížela k měsíci, vykukujícímu mezi dvěma mraky, a modlila jsem se, aby se z nás nějakým způsobem stala úplná rodina. Neměla jsem maminku ani tatínka, jenom babičku Catherine, která mi vlastně byla i matkou. Babička odjakživa tvrdila, že dědeček se sotva dokáže postarat sám o sebe, natož aby mi ještě svedl nahradit otce. Přesto jsem o tom snívala. Kdyby ti dva opět žili spolu… kdybychom společně bydleli v našem domě, vypadali bychom jako normální rodina. A dědeček Jack by pak možná ani nepil, ani nehrál karty o peníze. Všechny moje spolužačky žily v řádných rodinách, měly bratry a sestry a oba rodiče, k nimž se mohly vracet a milovat je…

Ale moje maminka ležela na hřbitově kilometr odsud a můj tatínek… Můj tatínek, to pro mě byla jen prázdná tvář beze jména, cizinec, který projížděl naší zátokou a seznámil se s maminkou při fais dodo, cajunském tanci. Podle babičky Catherine se hned té noci pomilovali tak bouřlivě a bezstarostně, že výsledkem toho bylo moje narození. Kromě tragické smrti mé maminky mě bolelo nejvíc vědomí, že někde žije muž, který vůbec netuší, že má dceru, že má mě. V životě se nesetkáme, nikdy si spolu nevyměníme ani slůvko. Nezahlédneme dokonce ani stín či siluetu toho druhého, jako bychom byli dvě rybářské loďky, míjející se za noci na hladině.

Když jsem ještě byla malá holčička, vymyslela jsme si hru: hru Na tatínka. Pozorně jsem se prohlížela v zrcadle a představovala si, které z mých rysů by mohly odpovídat rysům v mužské tváři. Sedávala jsem u svého kreslicího stolku a snažila se načrtnout tatínkovu tvář. Domyslet si zbytek jeho postavy bylo mnohem těžší. Občas jsem ho nakreslila hodně vysokého, stejně urostlého jako dědečka Jacka, a jindy zas jen o dva tři centimetry vyššího, než jsem byla já. Vždycky ale šlo o dobře stavěného a svalnatého člověka. Už dávno jsem byla přesvědčená, že musel být hezký a okouzlující, jinak by si srdce mé maminky jen těžko získal tak rychle.

Z některých kreseb se nakonec vyklubaly akvarely. Na jednom z nich jsem svého imaginárního otce umístila do tanečního sálu. Opíral se o stěnu a usmíval se, protože právě poprvé zavadil pohledem o moji maminku. Vypadal přitažlivě a nebezpečně, přesně tak, jak musel vypadat, aby mou krásnou maminku k sobě vůbec přivábil. Na dalším obraze jsem ho namalovala, jak odchází po cestě, ale ještě se obrací, aby zamával na rozloučenou. Vždycky jsem si namlouvala, že na tomhle obrázku mu z tváře hledí příslib, příslib návratu.

Většina mých obrazů zachycovala muže, který pro mě zosobňoval vysněného otce. Seděl buď v rybářské loďce, anebo v piroze, na které pomocí bidla proplouval kanály nebo brázdil hladinu rybníka. Babička dobře věděla, proč pořád maluju mužskou postavu. Chápala jsem, jak ji to rozesmutňuje, ale nemohla jsem si pomoct. Poslední dobou na mě naléhala, abych spíš než lidi malovala zvířata a rostliny v močálu.

O víkendech jsme některé z mých obrazů vystavovaly před domem spolu s tkanými přikrývkami, prostěradly a ručníky, košíky ze štípaného rákosu a slaměnými klobouky. Babička přidávala i sklenice se svými bylinkami na léčení bolestí hlavy, nespavosti a kašle. Občas jsme ukazovaly i v lihu naloženého hada nebo velkou ropuchu, protože turisté, kteří se tady cestou zastavili, je s oblibou kupovali. Mnozí si potrpěli na babiččinu polévku nebo jambalaju – rizoto s ústřicemi a krevetami. Nabírala porce do misek a turisté posedávali na lavicích kolem stolů před naším domem a vychutnávali pravé cajunské jídlo.

Celkem vzato nebyl můj život v zátoce vůbec tak špatný jako život jiných dětí postrádajících oba rodiče. Babička Catherine a já jsme nijak bohaté nebyly, ale měly jsme útulný, bezpečný domov a dokázaly jsme se uživit svými tkalcovskými a dalšími výrobky. Čas od času, i když přiznávám, že moc často to nebylo, se u nás zastavil i dědeček Jack, aby nám nechal část peněz za ulovené ondatry pižmové, což byl v té době jeho hlavní způsob obživy. Babička byla příliš hrdá nebo příliš rozzlobená, než aby ty peníze přijala. Buď jsem je od něho vzala já, nebo je dědeček prostě nechal ležet na kuchyňském stole.

„Nečekám od ní žádnou vděčnost,“ huhlal mi do ucha, „ale kapku uznání by teda mít mohla. Copak sem jí nepřines ty zatracený prachy? A že sem je vydělal zatraceně těžko!“ prohlašoval halasně na schodech u verandy. Babička většinou vůbec neodpověděla a klidně pokračovala ve své domácí práci.

„Děkuju, dědečku,“ říkávala jsem.

„Á, o tvoje poděkování já ani nestojím. Já na tvý díky zvysoka kašlu, Ruby. Chtěl bych jen, aby někdo věděl, že eště nejsem mrtvej a zahrabanej nebo že mě eště nesežral aligátor. Někdo by moh mít aspoň tolik slušnosti, aby se na mě aspoň kouknul,“ stěžoval si naschvál tak hlasitě, aby to babička nepřeslechla.

Občas se objevila ve dveřích, jako by ji některé z jeho řečí přece jen popíchly.

„Slušnost!“ křikla přes síťové dveře. „Slyšela jsem dobře, Jacku Landry, že jsi tady mluvil o slušnosti?“

„Ále…“ Dědeček jen mávl rukou a obrátil se, aby opět zmizel v močálu.

„Počkej, dědečku!“ vykřikla jsem a rozběhla se za ním.

„Počkat? A na co asi? Pokud jsi eště neviděla cajunskou babu, když ta si něco umane, tak jsi eště nepotkala zabejčence. Tady nejni nač čekat!“ prohlásil načuřeně a odrázoval. Botami, které mu sahaly až ke kyčlím, mlaskavě dupal do houbovitého trávníku a hlíny. Obyčejně nosíval červený kabát, který představoval křížence mezi sakem a rybářskou nepromokavou bundou. Měl na něm přišité obrovské kapsy, které se mu táhly kolem celého těla. Otvíraly se shora a říkalo se jim krysí kapsy, protože do nich dědeček strkal ulovené ondatry.

Kdykoliv se v něm rozbouřil hněv, dlouhé sněhobílé vlasy mu poletovaly kolem hlavy a připomínaly bělostné plameny. Měl hodně snědou pleť. O Landryových se tvrdilo, že jim v žilách koluje indiánská krev. Dědeček však měl i smaragdově zelené oči, které – pokud byl střízlivý, anebo v dobrém rozpoložení – jiskřily neodolatelným rošťáctvím. Vysoký, šlachovitý a dost silný, aby se popral i s aligátorem, zosobňoval dědeček Jack legendu naší zátoky. Tak dobře jako on umělo v bažinách přežít jen málo lidí.

Ale babička Catherine měla na rod Landryů pifku a kolikrát mě až rozplakala, když proklínala den, kdy se provdala za dědečka.

„Koukej se z toho poučit, Ruby,“ udělala mi jednoho dne kázání. „Pouč se, jak srdce může člověka podvést a pomotat mu zdravý rozum. Srdce chce vždycky jen to jedno. Ale než se nějakému muži odevzdáš, postarej se, abys měla jasnou představu, kam tě chce odvést. A občas vidí člověk do budoucnosti nejlíp tak, že se ohlédne na minulost,“ radila babička. „Měla jsem dobře poslouchat, co se o Landryových vykládá. Jsou plní špatné krve… Jsou špatní už od chvíle, kdy se tu usadil první z nich. A nebude trvat dlouho, a všude tady kolem se začnou vyvěšovat cedule: Landryům vstup zakázán! Dej si pozor, abys nezapomněla, že se nevyplatí řídit se vlastním mladým srdcem spíš než moudrostí starších!“

„Ale neříkej, že jsi dědečka neměla kdysi ráda! Určitě jsi v něm musela vidět i něco dobrého,“ naléhala jsem.

„Viděla jsem, co jsem vidět chtěla,“ odbyla mě. Jakmile šlo o dědečka, chovala se strašně uzavřeně, ale příčinu jsem nechápala. Toho dne však do mě vjel buď vzdor, anebo odvaha, protože jsem se pokusila zapátrat v minulosti.

„Babičko, a proč se odstěhoval? Jen kvůli tomu pití? To měl strach, že by s tím musel přestat, kdyby s námi bydlel dál?“

Babička po mě šlehla ostrým pohledem. „Ne, jen kvůli jeho pití to nebylo.“ Na chvíli se odmlčela. „I když ono by i tohle stačilo.“

„Tak kvůli tomu, jak pořád prohrává všechny peníze v hazardu?“

„Hazard ještě není to nejhorší,“ utrhla se na mě tónem, který naznačoval, že bych vyptávání měla nechat, ale kdoví proč jsem neposlechla.

„Tak o co tedy jde? Co tak hrozného mohl ještě provést?“

Tvář se jí zachmuřila, ale nakonec maličko změkla. „To se týká jen jeho a mě,“ odpověděla. „Ty to vědět nemusíš. Jsi ještě příliš mladá, než abys to všechno pochopila, Ruby. Kdyby osud chtěl, aby dědeček žil s námi… všechno by bývalo dopadlo úplně jinak,“ trvala zarputile na svém tajemství a nechala mě ve stejném zmatku a zoufalství jako předtím.

Ale vždyť babička byla tak moudrá a měla takovou moc! Copak nemohla udělat něco, aby se z nás opět stala rodina? Copak nemůže dědečkovi odpustit a pomocí svých kouzel ho změnit jednou provždy, aby s námi opět mohl žít? Proč nemůžeme být jako opravdová rodina?

Bez ohledu na to, co dědeček Jack tvrdil mně i jiným lidem, nehledě na to, jak pořád klel, brblal a vyváděl, stejně jsem věděla, že člověk, který žije sám v močálu, musí být hrozně osamělý. Na návštěvu za ním přišel málokdo a jeho obydlí nevypadalo po pravdě o moc lépe než chatrč. Trčela nad močálem na pilířích skoro dva metry vysokých. Dědeček chytal dešťovou vodu do sudů, svítil si plynovou lampou a topil si kamínky, v nichž spaloval třísky a naplavené větve. V noci sedával na verandě, hrál na harmoniku teskné melodie a pil tu utrejchovou whisky.

Přitom ale nebyl doopravdy šťastný a šťastná nebyla ani babička. Teď jsme se vracely od Rodriguesových, kde jsme zahnaly zlého ducha, a přitom jsme nedokázaly odehnat ty, kteří sídlili ve stínech našeho vlastního domova. V hloubi duše jsem babičku přirovnávala k bosému ševci. Pro jiné dělala spoustu dobra, ale jako by nebyla schopná posloužit stejným i sama sobě.

Jaký osud má traiteur? Jakou cenou musí platit za svoje schopnosti?

A jestlipak tohle bude i mým údělem: pomáhat jiným, ale neumět pomoci sobě?

Bažinatá zátoka představovala svět plný nepřeberných záhad.

Každá výprava do její hloubi přinesla nějaké další překvapení, tajemství až do toho okamžiku neodhalené. Ale tajemství ukrytá v našich vlastních srdcích jsem toužila poznat mnohem víc.

Chviličku předtím, než jsme došly k domovu, babička Catherine řekla: „V domě někdo je.“ A s rázným nesouhlasným pokývnutím dodala: „To bude zase ten Tateovic kluk.“

Paul seděl na schodech verandy, hrál na foukací harmoniku a skútr měl opřený o cypřišový pařez. Jakmile zahlédl naši rozsvícenou lampu, ihned s hraním přestal a zvedl se, aby nás přivítal.

Paulovi bylo sedmnáct. Jeho otcem byl Octavious Tate, jeden z nejbohatších obyvatel města Houmy. Tateovým patřila továrna na zpracování krevet a žili ve velikánském domě. Vlastnili výletní jachtu a luxusní auta. Paul měl dvě mladší sestry, Jeanne, která chodila se mnou do stejného ročníku, a Toby, ta byla o dva roky mladší než já. Znala jsem se s Paulem odjakživa, ale teprve poslední dobou jsme se vídali častěji. Věděla jsem, že jeho rodiče z toho žádnou radost nemají. Paulův otec se s dědečkem Jackem mnohokrát pohádal a všechny Landryovy upřímně nesnášel.

„Nestalo se nic, Ruby?“ zeptal se Paul chvatně, sotva jsme se přiblížily. Na sobě měl světle modrou sportovní košili, khaki kalhoty a kožené šněrovací boty. Dnes v noci mi připadal vyšší a statnější a taky dospělejší než jindy.

„Šly jsme s babičkou navštívit rodinu pana Rodriguese. Paní Rodriguesové se narodilo mrtvé miminko,“ vysvětlila jsem mu.

„Ale to je hrůza!“ řekl Paul tiše. Ze všech chlapců, které jsem ve škole poznala, se mi Paul zdál nejupřímnější a nejvyzrálejší, přestože byl nesmírně plachý. S blankytně modrýma očima a hustými vlasy, které my Cajunové označujeme jako hnědožluté, však zaručeně patřil k nejhezčím. „Dobrý večer, paní Landryová,“ pozdravil pak babičku.

Blýskla po něm pohledem plným stejné podezřívavosti, s jakou si ho měřila už od chvíle, kdy mě poprvé doprovodil ze školy domů. Teď, když se u nás ukazoval častěji, ho sledovala ještě bedlivěji, což mi občas působilo až rozpaky. Paul se před ní tvářil trochu pobaveně, ale i kapku vystrašeně. Většina místních lidí věřila v její věštecké a mystické schopnosti.

„Brý večer,“ odvětila pomalu. „Dneska večer by ještě mohl přijít liják,“ prorokovala. „Neměl by ses na té své hračičce prohánět takhle venku.“

„Ano, paní,“ přisvědčil Paul.

Babička sjela pohledem ke mně. „Musíme dokončit to rozdělané tkaní,“ připomínala.

„Ano, babičko. Za chvilku tam budu.“

Ještě jednou se podívala na Paula a zašla dovnitř.

„Je tvoje babička hodně nešťastná, že nezachránila to miminko?“ zeptal se.

„Oni ji nezavolali k porodu,“ vysvětlila jsem mu a vyprávěla, proč nás zavolali a co jsme tam dělaly. Se zájmem poslouchal a nakonec zavrtěl hlavou.

„Můj tatínek na podobné věci nevěří. Tvrdí, že právě pověry a tradice brání Cajunům v rozvoji a vyvolávají v ostatních lidech přesvědčení, že jsme hloupí. Ale já s ním nesouhlasím,“ dodal rychle.

„Babička má k hlouposti daleko,“ vybuchla jsem s neskrývaným rozhořčením. „Hloupý je ten, kdo neudělá opatření proti zlým duchům a smůle.“

Paul přikývnul. „A viděla jsi… viděla jsi něco?“

„Cítila jsem, jak mi letí kolem obličeje,“ svěřila jsem se a přitiskla si dlaň ke tváři. Tady o mě zavadil. Myslím, že jsem ho pak zahlédla odlétat.“

Paul tichounce hvízdl.

„Musíš být strašně statečná,“ poznamenal.

„To jen proto, že tam byla babička,“ přiznala jsem se.

„Škoda, že jsem nepřijel dřív a nešel tam s vámi… abych se ujistil, že se ti nestane nic zlého,“ vysvětlil. Když pronesl přání mě takhle ochránit, zalil mě horký ruměnec.

„Dopadlo to dobře, ale stejně jsem ráda, že to mám za sebou,“ připustila jsem.

Paul se rozesmál.

V matné záři, která k nám dolétla z osvětlené verandy, vypadala jeho tvář něžněji a oči vřeleji než obvykle. Zatím jsme se spolu ještě nedostali příliš daleko, jen jsme se drželi za ruce a vyměnili si pár polibků – z toho jen dva byly na ústa – ale když jsem teď k němu vzhlížela z těsné blízkosti, srdce se mi při vzpomínce na ty polibky rozbušilo. Větřík mu jemně odhrnul pár pramínků kadeří, které mu spadaly do čela. Voda močálu hlasitě pleskala za domem o břeh a nad námi zatleskal křídly noční pták, neviditelný na pozadí černé oblohy.

„Moc mě mrzelo, když jsem přijel, a tys nebyla doma,“ řekl Paul. „Právě jsem se chystal k odjezdu, když jsem zahlédl světlo vaší lampy.“

„Jsem ráda, že jsi počkal,“ odpověděla jsem a úsměv se mu naráz prohloubil. „Ale dovnitř tě pozvat nemůžu, protože babička chce dokončit ty přikrývky, které zítra nabídneme na prodej. Myslí si, že tenhle víkend tu bude rušno, a většinou to odhadne dobře. Vždycky si pamatuje, které víkendy sem loni přijelo víc lidí než obvykle. Na tyhle věci má tu nejlepší paměť ze všech,“ pochlubila jsem se.

„Já zase musím zítra celý den pomáhat v konzervárně, ale možná bych se tady mohl ukázat po večeři a mohli bychom si zajít do města na zmrzlinový pohár,“ navrhl Paul.

„To bych ráda,“ přikývla jsem. Paul přistoupil blíž a pátravě se na mě zadíval. Chvíli jsme se tak navzájem vpíjeli pohledem jeden do druhého, než sebral dost odvahy, aby řekl, kvůli čemu sem skutečně přišel: „Vlastně stojím hlavně o to, abych tě příští sobotu večer mohl vzít na fais dodo,“ vysypal ze sebe chvatně.

Ještě nikdy předtím jsem neměla opravdovou schůzku s chlapcem. Už jen pomyšlení na ni mě plnilo vzrušením. Většina děvčat mého věku chodívala na fais dodo v doprovodu svých rodin a tančila s chlapci, se kterými se tam setkala, ale nechat se tam doprovodit a tančit celý večer jenom s Paulem… Až se mě z toho zmocnila závrať.

„Budu se muset dovolit babičky Catherine,“ odpověděla jsem, ovšem ihned jsem ho ujistila: „Ale moc by se mi to líbilo.“

„Fajn. Takže,“ začal couvat ke svému skútru, „myslím, že bych měl radši jet, aby mě nechytil ten liják.“ Přitom ze mě nespouštěl oči a zachytil podpatkem o kořen. Naráz seděl na zemi.

„Nestalo se ti nic?“ vykřikla jsem a skočila k němu.

Rozpačitě se zasmál.

Table of Contents

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Babiččina kouzla

ČÁST DRUHÁ