Virginia C. Andrewsová

SETBA MINULOSTI (ukázka)

Originální název: Seeds of Yesterday

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 1990

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1984 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka, 2014

Translation © 1993, 1998, 2015 Alena Šimková

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6885-6

Foxworth Hall

Toho léta – mně bylo už dvaapadesát a Chrisovi padesát čtyři – se konečně naplnilo to, co nám kdysi slibovala naše matka. Že jednoho dne budeme velmi bohatí.

Stáli jsme vedle sebe a dívali se na ten obrovský, tajuplný dům. Už jsem ani nedoufala, že jej ještě někdy spatřím. I když se trošku lišil od původní stavby, přece jen mě pohled na něj rozechvěl. Jakou cenu jsme my dva, já a Chris, museli zaplatit, abychom se stali dočasnými pány tohoto obrovitého domu, jehož předchůdce se ocitl v plamenech. Už je to hodně, hodně dávno, co jsem si myslela, že v tomto domě budeme prožívat zlaté časy a budeme se topit v přepychu.

Mezitím jsem však přestala věřit na pohádky.

Stále, jako by se to stalo teprve včera, mám před očima ten okamžik, kdy jsme jedné chladné letní noci, za čarovného svitu měsíce a blikajících hvězd na sametově černé obloze stanuli na stejném místě jako dnes a nesměle jsme doufali v lepší budoucnost. Potkalo nás však jen to nejhorší.

Tehdy jsme s Chrisem byli velice mladí, nevinní a důvěřiví. Spoléhali jsme na naši matku a milovali ji. Věřili jsme, že mě i Chrise společně s pětiletými dvojčaty, naším bratrem a sestřičkou, odvede z temné a poněkud přízračné noci do toho velikánského domu nazývaného Foxworth Hall. Věřili jsme, že naše budoucnost bude ve znamení bohatství a štěstí.

Jak slepě jsme tomu všemu věřili, když jsme si v těch místech hrávali na honěnou.

Žili jsme zavřeni v zšeřelých a pochmurných podkrovních místnostech a hrávali jsme si na zaprášené a zatuchlé půdě. V té době jsme stále ještě doufali v matčiny sliby. Věřili jsme, že jednoho dne bude Foxworth Hall se vším bohatstvím, které skrýval, patřit nám. Navzdory všem matčiným slibům tu ale byl ještě bezcitný a zlý starý dědeček, který ne a ne umřít, takže nám, čtyřem dětem, nezbývalo, než čekat a čekat. Uplynuly předlouhé tři roky od doby, kdy naše matka zemřela a svůj slib nedodržela.

V den, kdy zemřela – a kdy byla otevřena její závěť – jsme přišli o celý Foxworth Hall. Matka odkázala sídlo Bartovi, svému nejoblíbenějšímu vnukovi, kterého jsem měla s jejím druhým manželem. Avšak do doby, než dosáhne svých pětadvaceti let, byla správa majetku svěřena Chrisovi.

Ještě předtím, než se matka odebrala za námi do Kalifornie, pustila se do obnovy Foxworth Hallu. Avšak poslední práce na domě byly dokončeny až po její smrti.

Více než patnáct let stálo sídlo opuštěné. Bylo svěřeno do péče správcům, kteří byli vybaveni spoustou zplnomocnění a kteří zasypávali Chrise dlouhými litaniemi a stížnostmi, ať už písemnými, anebo telefonickými. Opuštěný dům sám o sobě vypadal sešle, jako by čekal na den, kdy se konečně Bart rozhodne, že se zde usadí, což jsme koneckonců všichni předpokládali. Nyní nám tedy nabídl, abychom se na nějaký čas do domu nastěhovali a užívali ho, jako by byl náš vlastní, až do té doby, než se vrátí a sídlo převezme.

Můj vnitřní hlas mě varoval, neboť každá lákavá nabídka mívá nějaký háček. Uvědomovala jsem si to vábení, které nás táhlo do léčky. Cožpak jsme společně s Chrisem vážili tak dlouhou cestu jen proto, abychom se ocitli zase zpátky tam, kde jsme kdysi začínali?

Kdo z nás by měl tentokrát být další obětí?

Ne, ne, snažila jsem si namluvit sama sobě, teď už to moje podezíravá povaha poněkud přehání. Měli jsme sice zlato bez lesku, ale měli jsme ho! Museli jsme se přece jednoho dne dočkat spravedlivé odměny. Noc pomalu končila, konečně nadcházel nový den a my se najednou ocitli v situaci, kdy se všechny naše sny začínaly naplňovat.

Radost z toho, že jsme skutečně přijeli a začali plánovat nový život v opraveném domě, mi najednou zhořkla. Všechna chuť do života ze mě vyprchala. Skutečně mě sužovala nějaká zlá předtucha, která se nerozplynula ani po tom, co jsem se probudila ze snu.

Zaplašila jsem ten pocit, usmála se na Chrise, stiskla jeho dlaň a pohlédla na nový Foxworth Hall, který se vyloupl z ubohých trosek. Dům nás ohromil svou velikostí a důstojným vzhledem, ale vyzařovalo z něho jakési fluidum nepomíjejícího zla. Překvapeně jsme sledovali spoustu oken s temnými okenicemi, které visely na zdech jako ztěžklá víčka nad kamennýma vyhaslýma očima.

Mohutnost toho domu byla zároveň ohromující i děsivá. Měl půdorys ve tvaru velikého písmene T, takže uprostřed vznikla rozlehlá ústřední dvorana, a jeho křídla se rozbíhala do tří světových stran. Postaven byl z narůžovělých cihel. V břidlicové střeše byla zasazena okna s tmavými okenicemi, což na první pohled působilo velmi dobře. Vstupní portál podpíraly čtyři impozantní korintské sloupy z bílého kamene. Nad dvoukřídlými hlavními dveřmi z černého dřeva bylo umístěno ozdobné okno ve tvaru vycházejícího slunce. Bylo vykládané různobarevnými sklíčky. Ozdobné bronzové kování propůjčovalo dveřím elegantní a poněkud méně strohý vzhled.

Dokonce by mi ten pohled dodal lepší náladu, kdyby náhle nepřekryl slunce tmavý mrak. Podívala jsem se na oblohu, která se zatáhla, a pohled na ni nevěstil nic dobrého. Zvedal se vítr a schylovalo se k dešti. Stromy v nedalekém lesíku se začaly ohýbat, ptáci poplašeně vzlétli a hledali si jiný úkryt. Zelené, pečlivě udržované trávníky byly v mžiku zaneseny spoustou listí a úlomků větviček. Květiny na úhledných záhonech přitiskl vítr nemilosrdně k zemi.

Celá jsem se zachvěla a v mysli mi vytanula slova: Vyprávěj mi ještě jednou, miláčku Christophere, jak se všechno v dobré obrátí. Vyprávěj mi znovu, i když se zdráhám tomu uvěřit, že slunce zažene blížící se bouři.

Chris také pozvedl zrak, vycítil moji vzrůstající úzkost, moji neschopnost se s tím vším vyrovnat navzdory tomu, že jsem to slíbila Bartovi, mému druhorozenému synovi. Před sedmi lety nám jeho psychiatři sdělili, že jejich léčba byla úspěšná a že Bart bude zase jako dřív, bude moci žít mezi ostatními lidmi a nebude závislý na žádných lécích.

Chris mě objal kolem ramen, aby mi poskytl pocit bezpečí. Jeho rty se dotkly mé šíje. „Všechno bude zase v pořádku. Uvidíš, že mám pravdu. Už nejsme ty panenky z míšeňského porcelánu odložené někde v koutě na půdě. Už nejsme závislí na tom, co řeknou ti, kteří jsou starší než my. Jsme dospělí lidé a máme svůj život plně ve vlastních rukou. A do té doby, než Bart dosáhne věku, kdy bude moci převzít dědictví, jsme tady ty a já pány. Doktor Christopher Sheffield s manželkou z kalifornského okresu Marin. A nikdo nezjistí, že jsme vlastně sourozenci, bratr a sestra. Nikoho ani nenapadne, že jsme přímými potomky Foxworthů. Hoďme všechny starosti za hlavu. Cathy, to je naše naděje. Tady, v tomto domě, se můžeme oprostit od křivd, které byly spáchány na nás i na našich dětech, a zvláště pak na Bartovi. Nebudeme tu vládnout železnou pěstí a zarputilou nesmlouvavostí tak, jak míval ve zvyku starý Malcolm, ale budeme láskyplní, vstřícní a chápaví.“

Chris mě objímal a pevně mě k sobě přitiskl, což mi dodalo odvahu podívat se na ten dům jinýma očima. Byl skutečně nádherný. Kvůli Bartovi tu zůstaneme do jeho pětadvacátých narozenin a potom společně – já, Chris a Cindy – odletíme na Havajské ostrovy, protože tam jsme si vždycky přáli žít, někde poblíž moře a bělostných písečných pláží. Ano, vždyť se to rozumí samo sebou. Tak to musí být. S úsměvem jsem se obrátila k Chrisovi. „Máš pravdu. Nebojím se toho domu. Vlastně se neobávám ani žádného jiného domu.“ Spokojeně se usmál, přesunul ruku směrem k mému pasu a společně jsme vykročili.

Záhy po tom, co můj prvorozený syn Jory dokončil střední školu, odletěl do New Yorku, aby nějakou dobu zůstal u babičky, Madam Marisy. V uměleckých kruzích si díky svému baletnímu talentu velmi brzy dobyl význačné postavení, kritikové jej hodnotili velice příznivě a on začal dostávat hlavní role. Vzápětí za ním přiletěla jeho dlouholetá přítelkyně z dětských let, Melody.

Když bylo Jorimu dvacet, s Melody, která byla o rok mladší, se oženil. Oba dva tvrdě pracovali, až dosáhli uměleckého vrcholu. Stali se nejoblíbenější baletní dvojicí ve Státech, byli skutečně perfektně sehraní. Jejich projev byl výsledkem duševního souladu a zdálo se, že k dorozumění jim postačí jen pohled očí. Devět let se takto vyhřívali na výsluní slávy. Každé jejich představení provázel bouřlivý potlesk diváků a nadšená odezva kritiky. Také televize jim věnovala daleko větší pozornost, než které by dosáhli, kdyby vystupovali každý sólově.

Po dvou letech Madam Marisa tiše zemřela ve spánku. Zbyla nám slabá útěcha, že do svých posledních dnů byla soběstačná a že se dožila osmdesáti sedmi let.

Můj druhorozený syn Bart se náhle v době, kdy mu bylo asi sedmnáct let, změnil k nepoznání – liknavý chlapec se najednou stal premiantem školy. Bylo to přibližně v té době, kdy Jory odletěl do New Yorku. Napadlo mě, že Bartovu přeměnu způsobila Joryho nepřítomnost. Přestal být uzavřený a s nevšedním úsilím se začal zajímat o studium. Právě před dvěma dny promoval na Harvardské univerzitě a navíc byl pověřen čestným úkolem pronést při této příležitosti projev. Společně s Chrisem jsme se v Bostonu setkali s Melody a Jorym a všichni jsme odjeli na univerzitu, kde jsme se zúčastnili slavnostního ceremoniálu. Bart byl jmenovám doktorem práv. Chyběla pouze Cindy, naše adoptivní dcera, která v té době byla na návštěvě u své nejlepší přítelkyně v Jižní Karolině. Velmi mě to mrzelo, protože jsem věděla, že Bart se nemohl oprostit od averze vůči ní, přestože udělala všechno, co bylo v jejích silách, jen aby si získala jeho přízeň. On však pro sblížení neudělal naprosto nic. A dvojnásobně mě zabolelo, když Cindy nechtěla překousnout Bartovu nelásku a odmítla na jeho promoci přijet.

„Ne!“ křičela do telefonu. „Co na tom, že mě pozval! To je jen další záminka k tomu, aby se mohl předvádět. Může mít před svým jménem třeba deset titulů, a stejně ho nebudu obdivovat nebo dokonce milovat – určitě ne po tom všem, co mi provedl. Vysvětli všechno Jorymu a Melody, aby si to nevykládali ve zlém. Ale Bartovi to říkat nemusíš. Ten to ví sám až moc dobře.“

Usadila jsem se mezi Chrise a Joryho a s údivem jsem pozorovala svého syna, který nám doma připadal tak zamlklý, tak náladový a naprosto neochotný se s námi o čemkoliv bavit. A přece se dokázal vypracovat mezi nejlepší studenty a získal pověření, aby se jménem celé třídy rozloučil s vysokoškolským studiem. Jeho řeč byla naprosto strhující a úchvatná. Pohlédla jsem na Chrise, který se dmul pýchou. Všiml si mého pohledu a usmál se na mě.

„Nu, kdo by to byl do něho řekl? Je takový divný, že, Cathy? Ale že jsi na na něho hrdá? Já taky.“

Ano, ano, jistě, jsem velice šťastná, že se Bart takhle vypracoval. Stejně si ale říkám, že tenhle Bart na pódiu není tím chlapcem, kterého známe z domova. Možná, že se z toho skutečně vykřesal. Snad je opravdu v pořádku, jak nás jeho doktoři ujišťovali.

Podle mého mínění však Bartovo chování naznačovalo, že se jeho zdravotní stav nezměnil k lepšímu takovou měrou, jak se nám psychiatři snažili namluvit. Ještě předtím, než jsme se rozloučili, mi řekl: „Musíš být u toho, maminko, až k té slávě dojde.“ Ani slovem se nezmínil o tom, že by u toho měl být také Chris. „Pro mě je nejdůležitější, abys tam byla ty.“

Vždycky mu dělalo problémy vyslovit Chrisovo jméno. „Pozveme i Joryho a jeho ženu. No, a samozřejmě taky Cindy.“ Když vyslovil její jméno, zatvářil se kysele. Nebyla jsem schopna pochopit, jak někdo může nemít v lásce tak milé a roztomilé děvče, naši milovanou adoptivní dceru. Neměla jsem naši Cindy o nic méně ráda, než bych milovala vlastní dítě. Od chvíle, kdy k nám jako dvouletá přišla, jsme ji považovali za vlastní. Já i Chris jsme to tak cítili.

Dnes bylo Cindy šestnáct let a byla daleko půvabnější, než jsem bývala v tomto věku já. Navíc Cindy neměla takové problémy jako já tehdy. Čerpala svůj životní elán z dostatku pohybu na slunci a čerstvém vzduchu, což nám, věčně uvězněným dětem, bylo odepřeno. Vydatná strava a hodně pohybu jí velmi prospívaly, zatímco my jsme tehdy nic podobného nepoznali…

Chris se mě zeptal, zda hodlám před domem strávit zbytek dne a čekat, až nás silný déšť promáčí skrz naskrz. Stáli jsme ještě dost daleko od domu. Mírně, ale nesmlouvavě mi naznačil, abychom znovu vykročili. Pozvolna, krok za krokem, jsme se blížili sílícím větrem k domu. Bouře už byla docela blízko, vichr skučel, oblohu křižovaly klikaté blesky, když jsme konečně dospěli ke vstupním dveřím Foxworth Hallu.

Všimla jsem si drobností, které mi předtím unikaly. Podlaha před hlavními dveřmi byla pokryta drobnými mozaikovými dlaždicemi ve třech různých odstínech červené. Dlaždičky byly záměrně uspořádány tak, aby vytvářely obraz vycházejícího slunce s dlouhými paprsky. Byl to stejný motiv, který se opakoval nad vstupními dveřmi. Prohlížela jsem si to vykládané okno a zmocnil se mě pocit radosti. Tohle tu dříve nebývalo. Možná, že si to tak Chris přál. Ten dům nebyl totožný s tím, co tu stával předtím. Dvě sněhové vločky se také liší v detailech.

Pak jsem se ušklíbla. Kdo to jakživ viděl, aby se člověk vyžíval v porovnávání padajících sněhových vloček?

„Nekoukej po takových věcech, které ti pak berou radost ze života, Cathy. Vidím ti to na nose, a navíc tě zradily tvoje oči. Přísahám na svou čest, že tento dům opustíme, jakmile dosáhne Bart potřebného věku, a hned potom odletíme na Havajské ostrovy. Jestli se přižene hurikán a jeho poryvy obrátí tenhle dům na střechu, bude to tvoje vina, protože si něco podobného určitě přeješ.“

Přišlo mi to k smíchu. „A nezapomeň na sopku,“ řekla jsem se smíchem. „Ta by nás mohla navíc zavalit lávou.“ Zasmál se a rozverně mě plácl do zad.

„No tak! Uklidni se. August desátý prohlédne náš záměr – a potom se vsadím sto ku jedné, že to nastraží tak, že budeme mít s Bartem i Jorym plnou hlavu starostí. Kdoví co teď v tom opuštěném domě zrovna kuje za pikle.“

Málem bych na to zapomněla – Bart nám slíbil, že uvnitř domu na nás čeká veliké překvapení. Když to říkal, tvářil se velice tajuplně.

„Mami, budeš úplně vedle, až uvidíš –“ Odmlčel se a záhadně se usmál. „Vždycky v létě tam přiletím, abych se podíval, jak ten dům vypadá, abych zkontroloval, zda nechátrá, a ujistil se, že je o něj náležitě postaráno. Přikázal jsem architektům, kteří dostali na starost interiéry, aby se pokusili obnovit vnitřní prostory podle původního stavu. Kromě mé kanceláře, pochopitelně. Přeji si, aby byla moderně zařízená, aby v ní byly všechny vymoženosti, které budu potřebovat ke své práci. A… jestli chcete, můžu vám tam nechat zabudovat pár věcí, které vám zpříjemní život.“

Zpříjemní? Copak může být ten dům příjemný? Vždyť se v něm člověk cítí naprosto ztracený, nicotný, úplně odříznutý od okolního světa. Otřásla jsem se, když jsem zaslechla klapot střevíčků s vysokými podpatky a Chrisovy tlumené kroky. Blížili jsme se k temnému vchodu. Dveře byly zdobeny kováním s heraldickými prvky. Moc by mě zajímalo, proč se Bart zhlédl zrovna ve Foxworthových a vyhrabal odněkud všechny šlechtické tituly a erby. Zdálo se, že si dal opravdu záležet. Na obou křídlech vstupních dveří jsem zahlédla mohutná bronzová klepadla a dole pod nimi malé, úplně nenápadné tlačítko zvonku.

„Vsadím se, že tenhle dům je doslova přecpán nejmodernější elektronikou. Je to pravý opak starých viktoriánských sídel,“ zasyčel Chris.

O tom, že má pravdu, se nedalo pochybovat.

Bart se zhlížel ve starých věcech, ale snad ještě víc miloval nejrůznější novinky. Každou novou věc z oblasti elektroniky hned musel mít.

Chris sáhl do kapsy, aby vytáhl klíč, který mi Bart svěřil ještě předtím, než jsme odletěli z Bostonu. Ještě však klíčem v zámku ani pořádně neotočil, když se dveře neočekávaně tiše otevřely.

Byla jsem z toho celá pryč a začala jsem couvat.

Chris mě však postrčil kupředu a navázal hovor se starým pánem, který nám přátelsky pokynul.

„Vstupte, prosím,“ přivítal nás poněkud chraplavým hlasem a rychle si nás prohlédl. „Váš syn mi zatelefonoval a požádal mě, abych vás očekával. Jsem tu něco jako placená síla, abych tak řekl.“

Zírala jsem na uklánějícího se muže. Předkláněl se natolik, že jsem si ho nemohla pořádně prohlédnout. Připadalo mi, že musel strávit spoustu času v horách a teprve před nedávnem sestoupil do nížiny. Jeho vlasy měly naprosto nezajímavý odstín, nebyly ani šedivé, ani plavé. Měl modré vodnaté oči a vystouplé lícní kosti, s nimiž vpadlé oči silně kontrastovaly. Řekla bych, že ten člověk po velmi dlouhou dobu neuvěřitelně strádal. Ale někoho mi… někoho mi vzdáleně připomínal.

Nohy jsem měla jako z olova. Prudký vítr mi zvedl bílou, bohatě nabíranou letní sukni a odkryl mi na okamžik nohy až nahoru. Překročila jsem práh domu a ocitla se ve vstupní hale Foxworth Hallu, zvané Phoenix.

Chris stál těsně po mém boku. Pustil moji ruku a položil si paži kolem mých ramen. „Jsem doktor Christopher Sheffield a tohle je moje žena,“ představil nás s úsměvem. „A vy, prosím?“

Scvrklý stařík pozvedl neochotně pravici a sevřel Chrisovu silnou, opálenou ruku. Po jeho úzkých a vyschlých rtech přeběhl cynický, pohrdavý úsměv. Zároveň zvedl husté zarostlé obočí. „Je mi potěšením, že vás poznávám, doktore Sheffielde.“

Nebyla jsem schopna odtrhnout oči od toho shrbeného staříka s modrýma uslzenýma očima. Někoho mi připomínal – způsob, jakým se usmíval, prořídlé vlasy s mnoha stříbrnými prameny, oči s neobyčejně dlouhými řasami. Tatínek!

Ano, vypadal přesně tak, jak by vypadal můj otec, kdyby byl v tuto dobu ještě naživu. Ale tento muž byl značně sešlý a zbědovaný.

Můj tatínek, můj milovaný otec, který mi byl nesmírnou oporou v době mého dětství. Jak ráda bych ho opět spatřila.

Starý muž pevně sevřel Chrisovu pravici a teprve potom nám sdělil své jméno. „Jsem váš dlouho postrádaný strýček, o němž jste se domnívali, že před sedmapadesáti lety zmizel ve švýcarských Alpách.“

Joel Foxworth

Chris ze sebe vysypal několik frází, aby zakryl rozpaky, které se nás zmocnily. „Víte, moje paní,“ řekl zdvořile, „je velice překvapena. Také ona se jmenovala za svobodna Foxworthová… a až do dnešního dne žila v přesvědčení, že všichni její příbuzní zemřeli.“

V obličeji „strýčka“ Joela se vystřídaly jakési grimasy, které vzdáleně připomínaly pohrdavé úšklebky. Za chvíli se začal tvářit opět přívětivě a budil zdání člověka se srdcem na dlani.

„Ano, jistě, to chápu,“ pronesl stařík šeptem a jeho chraplavý hlas připomínal vítr prohánějící se ve spadlém, dávno uschlém listí.

Kdesi hluboko na dně jeho zastřených, blankytně modrých očí cosi potemnělo a padl na ně stín. Já vím, Chris by mi určitě řekl, že jsem popustila uzdu své představivosti

Jen žádné pochybnosti, jen žádné pochybnosti, jen žádné pochybnosti… to jen pracuje má zjitřelá fantazie.

Raději jsem se rozhlédla kolem sebe. Chtěla jsem nějak rozptýlit své podezřívavé smýšlení o muži, který tvrdil, že je jedním z matčiných bratrů, o nichž jsem se domnívala, že už jsou dávno po smrti. Se zájmem jsem si prohlížela velký sál, ve kterém se dřív často tančilo. Slyšela jsem, jak vítr venku nabývá na intenzitě a bouřlivé poryvy jsou stále blíž a blíž. Bouře teď byla přímo nad domem.

Vytanula mi vzpomínka na dobu, kdy mi bylo dvanáct a já se odsud dívala, jak venku prší, a čekala, až mě vyzve k tanci matčin druhý manžel, který se později stal otcem mého mladšího syna Barta.

Před očima mi proběhlo všechno, co potom následovalo. Byla jsem tehdy mladá a plná očekávání. Věřila jsem, že svět je nádherné místo, jako stvořené ke šťastnému životu.

Všechno, co se mi zdálo velkolepé v době, kdy jsem ještě bývala dítětem, vybledlo ve srovnání s tím, co jsem zažila později, když jsem společně s Chrisem procestovala celou Evropu a navštívila také Asii, Egypt a Indii. Ale i tak mi najednou tato hala připadala nějak elegantnější a honosnější než v době, kdy jsem byla dvanáctileté děvče.

Ale proč se pořád vracet k tomu, co se přihodilo tak dávno! Moje vzpomínky provázely podivné pocity úzkosti a bolest u srdce. Polévalo mě horko a cítila jsem, jak mi krev v žilách začala zběsile pulzovat. Dívala jsem se na tři pozlacené lustry zdobené křišťálem, na kterých byly opravdové svíčky. Každý z těch sedmiramenných lustrů měřil dobrých patnáct stop. Kolik ramen měly lustry, které tu visely dřív? Pět? Nebo snad tři? Nemohla jsem si vzpomenout. Očima jsem přejížděla po obrovských zrcadlech s pozlacenými rámy, které lemovaly sál a v nichž se zrcadlil elegantní nábytek ve stylu Ludvíka XIV. Na pohodlných křeslech sedávali ti, kteří netančili, ale dávali přednost tomu, aby si spolu povídali.

Nemohu se na to všechno takhle dívat! To všechno žije jenom v mých vzpomínkách. Ale proč mi ten nový Foxworth Hall připadá daleko lepší než ten původní?

Pak můj zrak padl na něco, o čem jsem vůbec nepředpokládala, že to ještě někdy spatřím.

Tam vzadu, to dvojitě točité schodiště z červeně a bíle skvrnitého mramoru. Že by to bylo ještě to původní? Možná ho jenom opravili. Ale cožpak jsem na vlastní oči neviděla, že po požáru zůstala z domu jen hromada doutnajícího popela a černý dým? Odolalo jen osm komínů, ale mramorové schodiště určitě ne. Umně proplétané kování a zábradlí z růžového dřeva oheň také zničil, určitě to muselo být vytvořeno znova. Polkla jsem, abych uvolnila sevřené hrdlo. Ráda bych, aby v tomhle domě bylo všechno úplně nové, zcela nové… aby tu nic z dřívějška nezbylo.

Joel mi pozorně četl ve tváři, z mého výrazu mohl na rozdíl od Chrise leccos poznat. Když se naše oči střetly, rychle se podíval jinam a naznačil nám, abychom ho následovali. Pak nás prováděl nádhernými pokoji v přízemí. Celou tu dobu jsem chodila jako ve snu a nic jsem neříkala. Veškerou konverzaci obstarával Chris. Konečně jsme se v jednom ze salonků usadili a Joel se pustil do vyprávění svého příběhu.

Cestou ještě odběhl do velikánské kuchyně, aby nám připravil nějaké občerstvení. Odmítl Chrisovu nabídku a za chvíli přinesl podnos s čajem a vrchovatý talíř s naparáděnými obloženými tousty. Já jsem hlad neměla a ani jsem se tomu příliš nedivila. Zato Chris byl pořádně vyhládlý a v několika minutách spořádal šest malých toustů. Když se natahoval pro další, už mu Joel doléval druhý šálek čaje. Nasoukala jsem do sebe jen jeden maličký kousek, ale ani jsem pořádně nevěděla, jestli má nějakou chuť. Dvakrát jsem usrkla čaje, byl horký a velmi silný. Jako na trní jsem čekala, až se Joel pustí do vyprávění.

Měl slabý hlas, trochu chraplavý, takže se zdálo, že je nastydlý a těžko se mu hovoří. Ale záhy jsem přestala vnímat jeho nepříliš libozvučný tón, protože začal vzpomínat na doby, kdy žili moji prarodiče a maminka byla ještě docela malá. Bylo víc než jasné, že svého otce nenáviděl, a tak jsem k němu začala pociťovat jakousi náklonnost.

„Vy jste svého otce oslovoval křestním jménem?“ zeptala jsem se šeptem, jako by se někde poblíž schovával samotný starý Malcolm. Bylo to poprvé, co jsem od té doby, kdy se dal do vyprávění, promluvila.

Joelovy úzké rty se zkřivily do podivné grimasy, která jen vzdáleně připomínala smích. „Ano, jistě. Můj bratr Mel byl o čtyři roky starší než já, a když jsme o otci mezi sebou hovořili, jinak jsme mu neřekli. Ale v jeho přítomnosti bychom si to nedovolili. K tomu jsme opravdu nenašli odvahu. Abychom jej oslovovali tatínku, to pro nás bylo absurdní. Nechtěli jsme mu říkat ani otče, protože nám otcem nikdy nebyl, ani tati, protože to nám připadalo příliš důvěrné, a právě to jsme nechtěli. A dávali jsme si dobrý pozor, abychom mu příliš často nepřišli na oči. Když se zdržoval doma, raději jsme se vytratili. Měl ve městě kancelář a odtamtud řídil převážnou většinu svých záležitostí. Doma měl také pracovnu. Vždycky, když pracoval, trůnil za obrovitým stolem, který představoval mezi ním a námi jakousi bariéru.

Dokonce i když byl doma, snažil se zachovávat si od nás odstup. Nikdy nezahálel, neustále se zavíral ve své pracovně, kde se věnoval rozvláčným telefonickým hovorům, takže jsme nikdy neměli přehled o tom, čím se vlastně zabývá. S naší matkou se bavil opravdu jen příležitostně. Ale myslím, že jí to nijak zvlášť nevadilo. Jen opravdu zřídka jsme jej viděli, že by pochoval naši malou sestřičku. Když jsme to potom později probírali, divili jsme se a sami nechápali, proč jsme vlastně na Corinnu tak žárlili. Vždyť ona byla daleko častěji trestána než my. Ale náš otec ji vždy jen velmi nerad trestal. Někdy se to vyřídilo pokáráním, někdy bitím a občas nás zavíral do podkrovní místnosti. Čas od času přinášel Corinně pořádně drahé cetky nebo přepychové panenky a hračky. Měla všechno, na co si jen vzpomněla, ale když něco provedla, sebral jí nejmilejší hračku a věnoval ji dobročinnému spolku, který podporoval. To býval jeden z jeho nejoblíbenějších trestů. Mohla plakat a škemrat o jeho přízeň jak chtěla, ale on se k ní otočil zády a ignoroval ji se stejně lehkým srdcem, jako ji předtím rozmazloval.

Když jsme se ho s bratrem pokoušeli přimět k tomu, aby i nám dal nějaký dárek, vždycky nás odbyl a poradil nám, abychom se chovali jako chlapi, a ne jako děcka. Společně s Melem jsme došli k názoru, že vaše matka dovedla z otce velmi obratně vymámit všechno, co zrovna chtěla. My jsme se ani nedovedli chovat tak roztomile jako ona, ani jsme se ho nepokoušeli obalamutit nebo škemrat.“

Před očima mi vytanul obraz mé matky z doby, kdy byla ještě malé děvčátko, jak běží tímto přepychovým, ale nešťastným domem. Děvčátko, které si zvyklo na na to, že dostalo všechno, na co si jen vzpomnělo. Když se později provdala za mého otce, jehož plat byl velmi skromný, nedovedla se nikdy správně rozhodnout, jak nejlépe s tou trochou peněz naložit.

Seděla jsem jako přimrazená a Joel pokračoval ve vyprávění. „Corinna se s naší matkou dvakrát neshodla. Když dospívala, začali jsme zjišťovat, že matka žárlí na krásu své vlastní dcery. Sestra si dovedla omotat kolem prstu každého muže, na kterého pomyslela. Byla opravdu nevšední krasavice. I my, její bratři, jsme vycítili tu sílu, kterou na své okolí působila.“ Joel si položil štíhlé a bledé ruce na kolena. Měl vyzáblé, téměř pavoučí paže, které si však navzdory času podržely jistou dávku graciéznosti, možná i proto, že byly tak voskově bílé. Na pozadí té vší krásy a přepychu tady žili lidé, kteří trpěli pod Malcolmovou nadvládou a snažili se z ní nějakým způsobem vymanit. Dokonce i naše matka, která byla velmi mírné povahy, se pokoušela uniknout z toho prostředí.

Mel se vykašlal na kariéru bankovního úředníka, byla to práce, kterou ze srdce nenáviděl a k níž byl Malcolmem donucen. Popadl motocykl a odjel pryč, daleko do hor, kde jsme se usadili ve srubu, který jsme si tam společně postavili. Vzali jsme s sebou naše přítelkyně a vyváděli jsme tam všechno to, co otec tak odsuzoval.

Až jednoho strašlivého letního dne se to stalo: Mel se zřítil z prudkého srázu. Jeho tělo později vyprostili z úzké strže. Bylo mu tehdy pouhých jednadvacet. A mně sedmnáct. Tehdy ve mně cosi zemřelo. Cítil jsem se tak sám, tak bezvýznamný po bratrově odchodu. Otec si mě po Melově pohřbu zavolal a oznámil mi, že musím nastoupit na místo po mém starším bratrovi a začít pracovat v jedné z jeho bank, abych se naučil pohybovat ve finančnictví. Když mi to říkal, bylo to, jako by mi usekával ruce a nohy. Utekl jsem ještě tu noc.“

Cosi se tím velikým domem plížilo, tiše, potichoučku. Bouře tam venku zběsile zuřila. Zahlédla jsem olověně šedou oblohu, která se čím dál tím víc zatahovala. Přisedla jsem si blíž k Chrisovi, který odpočíval na elegantním sofa. Joel seděl naproti nám v pohodlném křesle, mlčel a zdálo se, že je zabrán do melancholických vzpomínek a že ani já, ani Chris pro něho v tuto chvíli neexistujeme.

„A kam jste se vydal?“ zeptal se Chris, když odkládal šálek. Uchopil mě za ruku. „To přece nebylo jednoduché pro takového sedmnáctiletého chlapce…“

Joel sebou trhl a okamžitě se vrátil do reality. Zdálo se, že je udiven, protože se opět ocitl v domě, ve kterém prožil své dětství. „Opravdu jsem to neměl lehké. Nebyl jsem veden k ničemu pořádnému, vyznal jsem se jenom v hudbě, protože jsem měl mimořádný talent. Vstoupil jsem na nákladní parník a abych se dostal na druhou stranu do Francie, vzal jsem místo nekvalifikovaného palubního dělníka. Poprvé v životě jsem měl ruce plné mozolů. Když jsem se konečně vylodil ve Francii, našel jsem si místo v jednom nočním klubu a poměrně slušně jsem vydělával. Ale brzy jsem byl unaven neustálým ponocováním, a tak jsem zamířil do Švýcarska. Pevně jsem se rozhodl, že procestuji celý svět, ale domů se už nevrátím. Také tam jsem se uchytil v nočním podniku jako hudebník, byl to takový malý švýcarský hostinec nedaleko od italských hranic. Netrvalo dlouho a přidal jsem se k jedné skupině lyžařů, právě sjížděli Alpy. Lyžování jsem věnoval spoustu volného času. V létě jsem navíc lezl po horách nebo jezdil na kole. Jednoho dne mě moji kamarádi pozvali na poměrně riskantní podnik: rozhodli se, že na lyžích sjedou nebezpečně strmý sráz. Tehdy mi bylo devatenáct. Moji čtyři společníci se hlasitě bavili a smáli a vůbec si nevšimli, že jsem se dostal do problémů a zapadl do jedné úzké ledovcové pukliny. Navíc jsem si zlomil nohu. Ležel jsem tam půldruhého dne, než na mě narazili dva mniši, kteří v těch místech projížděli na oslech. To už jsem byl napůl bez sebe. Dostali mě odtamtud, ale já si na nic pořádně nepamatoval, jak jsem byl zesláblý hladem a téměř šílený bolestí. Když jsem se konečně probral, skláněli se nade mnou nějací lidé a přátelsky se na mě usmívali. Ten klášter stál na italské straně a já v té době neuměl ani slovo italsky. Učili mě jejich řeči a vyléčili mi zlomenou nohu. Za to jsem se jim odvděčil tím, že jsem jim pomáhal malovat nějaké nástěnné fresky. Také jejich ručně psané knihy jsem zdobil obrázky s náboženskými motivy. Občas jsem taky hrával na varhany. V době, kdy jsem se pozvolna zotavoval ze svého zranění, jsem došel k názoru, že se mi vlastně jejich klidný život zamlouvá. S radostí jsem využíval své umělecké nadání při výzdobě kláštera a s chutí jsem hrával na varhany jak za úsvitu, tak v podvečer. Oblíbil jsem si dny plné poklidu vyplněné modlitbami, prací a odříkáním. Zůstal jsem a stal jsem se jedním z nich. Tam, vysoko v horách, v odloučeném klášteře, jsem konečně našel životní rovnováhu.“

Odmlčel se. Seděl a díval se na Chrise. Pak obrátil své nevýrazné, avšak planoucí oči na mě.

Snažila jsem se neuhýbat očima, abych neprozradila náhlé citové hnutí, ale nedařilo se mi to. I když mi tolik připomínal mého otce, kterého jsem velice milovala, nebyl mi nijak zvlášť sympatický. Došla jsem k názoru, že mě brzdily obavy, aby snad nepoznal, že Chris je mým vlastním bratrem, ne manželem. Že by mu to Bart řekl? Nebo že by si sám povšiml, že Chris je velmi podobný Foxworthům? Usmíval se na mě, jako by si mě chtěl svým přátelským postojem naklonit. Pravděpodobně velmi dobře vycítil, že by si v prvé řadě měl získat nejdříve mě…

„A proč jste se vlastně vrátil zpět?“ zeptal se Chris.

Joel se opět trochu pousmál. „Do našeho kláštera přišel nějaký americký novinář, který chtěl napsat článek o tom, jak vypadá život v klášteře v porovnání s dnešní dobou. Byl jsem tam jediný, kdo rozuměl anglicky, takže mě pověřili, abych se mu věnoval. Samozřejmě jsem se ho zeptal, zda náhodou nezná nějaké Foxworthovy z Virginie. A on kupodivu mého otce znal, říkal, že značně zbohatl a byl úspěšný i v politice. Tehdy jsem se také poprvé dověděl o jeho smrti a také o tom, jak skončila moje matka. Od té doby, co ten novinář odjel, jsem bez přestání myslel na tento dům a na moji sestru. Roky plynuly dál, dny si byly navzájem podobné jako vejce vejci, ani kalendář jsem nepotřeboval. Ale jednoho dne jsem se rozhodl, že se opět vrátím domů, abych se setkal se sestrou. A do té doby, než jsem asi před rokem přišel do téhle vesnice, kde jsem se ubytoval v hotelu, jsem netušil, že náš dům vyhořel a moje sestra byla umístěna do psychiatrické léčebny a že zdědila všechno to pohádkové bohatství. A teprve až když sem v létě přijel Bart, jsem se dozvěděl i to ostatní – o její smrti a o tom, že mu odkázala veškerý majetek.“ V rozpacích sklopil oči. „Bart je velice pozoruhodný mladý muž, jsem rád, že jsem ho poznal. Ještě než sem přijel, trávil jsem spoustu svého času tady nahoře a povídal jsem si se správcem. Hodně mi o něm vyprávěl. Říkal, že sem často zajíždí, aby probral s architekty obnovu domu. Přál si, aby dům vypadal stejně jako ten původní. Zařídil jsem si to tak, abych se s Bartem setkal, sešli jsme se a já mu řekl, kdo opravdu jsem. Myslím, že ho to potěšilo… a to je vlastně všechno.“

Skutečně? Upřeně jsem ho pozorovala. Nevrátil se náhodou jenom proto, aby si zajistil bohatství, které starý Malcolm nashromáždil? Co když bude chtít zrušit matčinu závěť a shrábnout všechno pro sebe? Ale kdyby to bylo opravdu tak, proč by se Bart tolik radoval z toho, že se tady objevil?

Nedala jsem na sobě nic znát, jenom jsem tiše seděla. Chris se postavil. „Myslím, že máme za sebou namáhavý den, Joeli. Moje žena by si ráda odpočinula. Byl byste tak laskav a zavedl nás do pokoje, kde bychom si mohli trochu odpočinout?“

Joel okamžitě vyskočil a velice se omlouval za svou nepohostinnost. Vzápětí nás doprovodil ke schodišti.

„Velice se těším, až zase uvidím Barta. Byl tak velmi laskav a nabídl mi, že mohu v domě přebývat. Ale vy jistě pochopíte, že mi všechny tyhle místnosti až příliš připomínají mé rodiče. Ubytoval jsem se tedy nad garážemi, poblíž pokojů určených pro služebnictvo.“

Vtom zazvonil telefon. Joel mi podal sluchátko. „Váš starší syn, volá z New Yorku,“ pronesl trochu škrobeně. „Pokud s ním chcete hovořit oba dva, můžete použít telefon v prvním salonu.“

Chris se rozběhl, aby si vzal druhé sluchátko, a já se zatím pozdravila s Jorym. Jeho šťastný hlas úplně zahnal chmury a depresi, které mě až doposud trápily. „Mami, tati, podařilo se mi zrušit pár vystoupení a společně s Mel si uděláme pauzu a přiletíme za vámi. Už jsme pořádně unavení, potřebujeme na chvíli vysadit. A navíc se hrozně těšíme, až uvidíme ten dům. Slyšeli jsme toho o něm už tolik… Je opravdu úplně stejný jako ten předchozí?“

Ach ano, tomu původnímu se skutečně podobá až moc. Měla jsem obrovskou radost, že Jory s Melody sem za námi přijedou. Až se vrátí Bart a Cindy, budeme opět všichni spolu, všichni společně pod jednou střechou – o něčem takovém se mi ani nesnilo.

„Ale nemysli si, že budu tam u vás někde pořádat nějaká představení,“ odpověděl rozverně na moji otázku. „Jsem opravdu hrozně utahaný. Cítím únavu po celém těle. Oba dva si zasloužíme pořádný odpočinek… a navíc máme pro vás malé překvapení.“

Nic víc ovšem neprozradil. Joel se pak zmínil o tom, jak Bart nachystal pokoje určené jenom pro mě. „Pro vás, doktore Sheffielde, samozřejmě také vyhradil zvláštní apartmá.“

Joel se na mě pozorně zahleděl a snažil se odhadnout moji reakci. Podle toho, jak se zatvářil, jsem usoudila, že byl spokojen.

Statečně jsem vykročila ke schodišti, částečně podpírána pevnou Chrisovou paží. Stoupali jsem stále výš a v prvním patře jsme zabočili dozadu, tam, kde začala naše nádherná a hříšná láska – opět jsem se viděla v tom uprášeném a špatně osvětleném podkrovním pokojíku, který sloužil jako skladiště starých nepotřebných krámů a na jehož stěnách visely papírové květiny. Zdálo se mi, že znovu slyším naše dávné sliby.

Table of Contents

Foxworth Hall

Joel Foxworth