Ivo Engler

Zlatá klietka

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Ivan Engler

ISBN: 80-88822-07-6

Ivo Engler pochádza zo Slovenska. Žije v Salzburgu. Pôsobil ako mikrobiológ, chirurg, prírodný liečiteľ a vedec. Publikoval vyše sedemdesiat prác, vydal sedem odborných kníh. Do medicíny zaviedol liečenie kyslíkovými iónmi. Bol globetrotterom, kapitánom vojsk OSN, precestoval celý svet. Obdivoval pekné ženy, exotiku a dobrodružstvá. Písal do časopisov Večerník, Roháč, Kultúrny život, Tiroler Tageszeitung, Salzburger Nachrichten.

Je autorom rozhlasových a televíznych hier a predovšetkým siedmich na seba nadväzujúcich autobiografických románov

Mladosť Milana Wernera, doktora, toho Slováka

Motto

„Kdeže cválaš, pane?“

„Neviem,“ povedal som.

„Len preč odtiaľto, ustavične preč,

len tak môžem dosiahnuť svoj cieľ.“

„Poznáš svoj cieľ?“ spýtal sa. „Ano,“ odpovedal som.

„Povedal som predsa: preč odtiaľto, to je môj cieľ!“

Franz Kafka

Prológ

Každá klietka slúži tomu, kto v nej nesedí.

V slovenskej ľudovej rozprávke chudobní rodičia nechali svoje deti v hlbokom lese napospas osudu. Zlá ježibaba z medovníkovej chalúpky Janka zavrela do drevenej klietky, aby si ho vykŕmila ako pochúťku.

Na námestiach stredovekých miest zvyčajne stála klietka hanby, takzvaný pranier. Na posmech a výstrahu do nej zatvárali previnilcov. O päťsto rokov neskôr Milanov ujo sedel vo výkladnej skrini na socialistickom pranieri.

Na geriatrických a psychiatrických oddeleniach medik Werner zažil posteľové klietky s ochrannými sieťami. Izolovali v nich pomätených pacientov.

Faradayova klietka je zo všetkých strán uzavretá drôtom alebo plechom. Nemôže do nej vniknúť vonkajšie, napríklad biologicky dôležité slnečné elektromagnetické žiarenie. Zvieratá dlhšie držané v takomto prostredí hynú. Aj človek, najprispôsobivejší tvor, tam telesne i duševne chorľavie, ale mnohí ľudia aj to vydržia.

V cirkusoch, zoologických záhradách dravú zver držia v zamrežovaných klietkach. Tak ako zločincov alebo politických väzňov.

Pre operencov vymysleli ľudia vtáčie klietky. Môžu mať rozmery domov a vtedy im hovoria voliéry. Pre ľudí vymysleli ľudia väznice, pracovné tábory a koncentráky, smrtiace klietky.

Milanov obľúbený kanárik Kiki mal parádnu klietku. Aj keď mávala dvierka pootvorené, vtáčik z nej nikdy nevyletel.

Malé myšky si rady pochutnajú na zásobách, ktoré si robia ľudia. Človek, tento krajne vynaliezavý tvor, vymyslel drôtenú klietku s návnadou. Vedie do nej jednosmerka, cesty nazad nieto.

Pred „zdvihnutím“ železnej opony a zbúraním berlínskeho múru hŕstka nenormálnych držala milióny ľudí v najväčšej klietke ľudských dejín. Milan Werner si napriek zlému pôvodu a diktatúre aparátnikov vytvoril svoju vlastnú „zlatú klietku“. Stal sa miláčikom krásnych dievčat a vyhľadávaným chirurgom.

Vtáka poznáš po perí, človeka však nie podľa triedneho pôvodu alebo podľa reči, ale podľa toho, ako sa vie vyrovnať s „vlastnou klietkou“.

1.

Sandra

Na brehu jazera stáli tanky, moderné dinosaury, ktoré sa zabudli prepadnúť do hlbín zeme.

Barometer nemohol viac klesnúť. Vzduch bol nehybný, ale na osikách sa chveli listy, akoby ich pochytil strach z tohto pochabého storočia.

Inokedy veselé chaty socialistickej spoločenskej smotánky z hlavného mesta boli bezútešné opustené.

Holé sťažne plachetníc, kotviacich pri mólach, varovali prstami vztýčenými k oblohe, ktorá sa chystala každú chvíľu zaliať túto úbohú krajinu prietržou mračien.

Jazero stmavlo na matné zrkadlo. Nastav tvár a boj sa, že odhalí, čo skrývaš i sám pred sebou, čo každý tají pred svetom.

Pri strome stál muž. Hľadel na protiľahlý breh, kde boli tanky.

Ostro krojená tvár bola vážna, bledomodré oči dlhý čas nehybné.

Zadul vetrík, hladina sa sčerila, v lístí stromov zašumelo.

Lúčiť sa, to je ako zomrieť. Zdalo sa mu, že tieto otrepané slová sa ozývajú zo všetkých strán.

Myšlienka mu krúžila v mozgu, nevedel sa jej zbaviť, bolo to, ako keď nám v ušiach do omrzenia hučí náhodná melódia.

Vietor sa vzápätí zmenil na víchor.

Pohli sa osiky, sťažne lodí, jazero, piesok, tráva, kríky...

Spenené vlny začali dorážať na breh. Vietor kmásal mužovu flanelovú košeľu a odhaľoval jeho tmavo zarastenú hruď.

Prvá vlna sa mu dotkla bosých nôh, zvlhčila rozstrapkaný okraj plátenných nohavíc.

Nápor vetra strapatil rednúce svetlé vlasy, ale on stál nepohnute ďalej ako stroskotanec, ktorý jediný prežil katastrofu lode. Prišiel o všetko, čo vlastnil, čo miloval.

„Kým žiješ, kým si zdravý, máš všetko.“ Spomenul si na slová nebohého otca.

Mal chuť vrhnúť sa do ozrutných vín, plávať tam, kde spenené hrebene zastierali nenávidené tanky.

Bez Sandry je život nezmyslom... Ostať tu samovraždou. Skončiť so všetkým, mať navždy pokoj!

Zhováral sa sám so sebou.

Padli prvé veľké kvapky dažďa a s rachotom hromu prišla prietrž mračien.

Voda padala v prívaloch a vlnobitie jazera dosahovalo po kolená. O chvíľu bol mokrý do nitky.

Nastavil tvár, dal si bičovať obličaj. Otvoril ústa, cítil zadúšajúcu teplú vlhkosť.

Žiť slobodne, chlapsky žiť... Trebárs bez Sandry... Hoci trpieť ako zviera, ale byť voľný ako vták, a nie zatvorený vo voliére! Tak sa mu chcelo kričať do búrky.

Roztiahol ruky, rozbehol sa do rozbúrených vín, stratil sa v nich...

Na chate sa otvorili dvere. Na terasu vyšlo bosonohé dievča v žltej flanelovej košeli a džínsových nohaviciach.

Rozhliadlo sa, ale v prietrži, vo víchre hľadalo márne. „Milko! Milko!“ kričalo sviežim hlasom.

Za svetla blesku zazrelo v spenených vlnách plavcovu hlavu raz miznúcu v smršti, raz sa z nej vynárajúcu. V rýchlom kraule akoby hrozil rukami protiľahlému brehu.

Dievča sa vyzlieklo do naha. Príroda ho obdarila nesmierne krásnym telom.

Muž, za ktorým sa rozbehlo, poznal mnoho dievčat a žien, videl tisíce pacientok. Keď je niekto zaľúbený, svoju vyvolenú pokladá za najkrajšiu.

O tomto dievčati rozhodla komisia v súťaži o kráľovnú krásy. Bola to dokonalá zmiešanina chlapčenského tela a plných ženských vnád, bola ako stvorená do tohto času na sklonku dvadsiateho storočia.

Plávala pravidelnými tempami, a keď sa dostala na hrebeň vlny, znova zavolala:

„Milko! Hej!“ Bola neďaleko plavca.

V jeho tvári sa zračilo radostné prekvapenie, zakýval jej na pozdrav.

„Ahoj, Sandra!“

Priplával k nej, pokúsil sa ju objať. Obidvoch zmietla nečakaná vlna. Vynorili sa nad hladinu.

„Dávaj pozor!“ zakašlal a vypľúval vodu.

„Je to príma!“ nechala sa unášať vlnami.

Dlhé zmáčané vlasy jej zakrývali tvár. Vyzerala ako vodník.

Muž sa usmieval. So Sandrou uprostred živlov sa cítil voľný, nič ho netlačilo. Do horúcich pekiel spláchol starosti, s ktorými zápasil.

V duchu si prestal opakovať ubíjajúcu, vražednú otázku: „Odísť, či ostať? Ostať, či odísť?“

Hrali sa ako deti v koryte. Vystrájali v tom nebezpečnom, rozbúrenom živle, akoby bol stvorený pre ich zábavu.

Vyplávali spolu na breh, stierali si vodu z vlasov.

Mužovi sa pod mokrou košeľou a tesnými nohavicami črtalo vyšportované svalstvo.

Nahé dievča sebavedome vykračovalo vedľa neho vláčnou chôdzou mladej tigrice. Držali sa za ruky.

Zastali uprostred piesočnej pláže, bičovanej vlnami a prietržou. Ovinula ho rukami, ich ústa splynuli v bozku. Mal chuť letného lejaku a speneného jazera.

Odtlačila ho a vydýchla: „Dosť, lebo sa zadusím!“ Hravo ju zdvihol a niesol do chaty. „Živá sa mi páčiš väčšmi.“

Doktor Milko Werner bol chirurg, najmladší primár vo svojom odbore. V poslednom čase zastupoval šéfa kliniky, známeho profesora Boloteka.

Keby ho boli videli jeho pacienti alebo personál kliniky, neverili by vlastným očiam. Vyzeral ako chuligán. Ostatne - bol známy svojimi výstrelkami.

Milko utieral, drhol froté uterákom Sandrino mladé telo.

Jej obrázok sa často objavoval na titulných stranách časopisov. Vždy pod názvom: Sandra, miss Slovenska.

„Oh, teraz mi je fajn teplo!“ povedala a bozkala Milka na krk.

„Teraz šup pod deku, aby si mi neprechladla,“ povedal.

Stál v prítmí chaty. Sandra sa na neho uprene dívala. Vyzeral mladší, ako v skutočnosti bol. Ľúbim ho, ľúbila by som ho, aj keby nebol taký dobre stavaný, pomyslelo si dievča. Milko je muž, akého som ešte nestretla. Jeho zjav, inteligencia, isté pohyby, jeho nežnosť... Vlastne ani neviem, čo ma na ňom najväčšmi fascinuje. S ním je aj táto búrka nádherná... Myšlienky priam leteli hlavou dievčaťa.

„Poď! Poď už! Tuje teplučko!“

Tešila sa na Milka. Túžila po jeho dotykoch.

Vkĺzol k nej. „Pusinka moja.“

Pri milovaní bol jeho hlas hlbší, melodickejší, pomalší. Opájal ju, priam hypnotizoval. Rada ho počúvala.

Privrela oči. Opätovala jeho dotyky. Tak sa miluje s prvou veľkou láskou, s prvým milencom, ktorému patrí.

Chata bola o chvíľu plná vzdychov. Splývali s bubnovaním dažďa.

Ležal na chrbte, kochal sa v krivke Sandrinho chrbta. Páčili sa mu jej dlhé stehná, jemný profil, záplava vlhkých gaštanových vlasov.

Dážď ustal, už len v odkvapovej rúre sa ozývalo slabé šumenie. Za spustenými závesmi bolo pološero.

Na stene drevenej chaty viselo kormidlo, kus roztrhanej rybárskej siete, ligotali sa tam bachraté zelené i biele sklené bóje.

Milan sa rád obklopoval zdanlivo bezvýznamnými vecami. Staré predmety mali pre neho symbolickú aj estetickú hodnotu. Rád sa na ne díval, rád zbieral a obklopoval sa starinou.

Zrakom skĺzol na hrubú, neopracovanú dosku stola. Nedávno výhodne kúpil túto chatu, sám šiju opravil, navrhol i zhotovil zariadenie. Teraz, keď mu ako zástupcovi šéfa zvýšili plat, žilo sa mu lepšie.

Chaty na Slnečných jazerách, na skok od hlavného mesta, vyhľadávala nová spoločenská smotánka. Mnohí známi umelci, herci, dokonca politickí funkcionári tu mali víkendové domčeky alebo chaty.

Rátal roky na hrubej doske stola. Musela byť zhotovená zo starého smreka.

A čo vlastne ja? spytoval sa seba samého. V poslednom čase sa cítim čudne. Som plný zážitkov ako sud muštu po vinobraní... Bolo toho naozaj veľa, čo prežil po dnešný deň. Cítil sa veľmi, veľmi starý. Ako keď niekto zavŕši dlhý život a poberá sa do penzie alebo umrieť. Len omamujúca rozkoš ho ubezpečovala, že skutočnosť je iná, že jeho telo je ešte mladé, zdravé, žiadostivé milovania, hoci myseľ bezútešné hľadela do budúcnosti.

Dievča sa znova zachvelo na celom tele. Prudko stislo Milkovu ruku.

„Je ti dobre?“ spýtal sa, i keď vedel, že je to zbytočná otázka. Prikývla a spýtala sa rovnako nezmyselne: „A tebe?“ „Úžasne,“ odpovedal.

Videl otvorenú fľašu červeného vína, nedopité poháre, v nich usadeninu tmavú ako krv, tanier tepaného svietnika plný vosku, blikotavé svetlo dohárajúcej sviečky, pripomínajúce svätojánsku mušku.

Prečo sa pri milovaní hovoria nezmysly? Keby niekto nahral vzdychy, útržkovité slová milencov, bola by to komická nahrávka. Ale milovanie predsa nie je smiešne, je krásne, je najpríjemnejším zážitkom na svete.

Hladkal Sandrino telo, stehná, boky, bruško, plné prsia. Na lykovom koberci ležali pohodené bielizeň, nohavice. Znova a nanovo sa vyžíval v blízkosti Sandrinho tela.

V rádiu prestala hrať náladová hudba. Začali sa správy ČTK. Načiahol sa a vypol prijímač. Nič nám nechýba ku šťastiu, len

tie táraniny, zašomral v duchu. Každý deň to isté. Nakoniec človek uverí, že Rusi prišli na tankoch z čírej bratskej lásky zachraňovať socializmus od kontrarevolúcie.

Cez záves na dverách so sklenenou výplňou zažiarilo slnko. Bolo po búrke.

Sandra začala prudšie dýchať. Bozkávala mu chrbát ruky, ktorou ju hladkal.

Mal širokú jemnú dlaň, prsty silné, i keď prikrátke. Bola v nich sústredenosť, presnosť. Bol schopný vidieť dotykom ako röntgenom, hmatom prenikal do tkaniva, cítil, v akom stave sú útroby, skryté ľudskému zraku. Mal ruku zrelého muža, ruku chirurga.

„Milko...“ Sandra sa k nemu obrátila tvárou. Pripomínala mu madonu aj sirénu súčasne. Veľké, ešte detské oči jej žiarili, mala ich zahalené jemným závojom sĺz. Páčila sa mu a mal ju rád. V pohľade mala lásku, milovala ho a bola to úprimná ľúbosť.

Dlhú chvíľu ležali bez pohnutia a unavení, potom objatie začalo povoľovať. Čím väčšie je naše šťastie, tým väčším utrpením zaň zvyčajne platíme, pomyslel si Milko. Spomínal na nedávne udalosti. Po okupácii sovietskymi vojskami zavládol všeobecný odpor, súdržnosť, švejkovina bola na dennom poriadku, nechýbali hrdinstva, a teraz to všetko začalo upadať. Medzi ľudí sa vkrádal strach, beznádej, starí stalinisti sa vrátili k moci, Dubčekovcov odstavili.

Nastali horšie časy ako za Novotného režimu. Preverovačky, prepúšťanie, šikanovanie. Železná opona sa znova hermeticky uzavrela.

Doktor Werner sa rozhodol opustiť svoju vlasť a emigrovať na západ.

Sedel v chate a popíjal červené víno. Hudba tlmene hrala a sviečka blikotala.

„Sandra, túžba po slobode, po voľnosti je silnejšia ako všetky zväzky, ktorými som tu pripútaný,“ povedal, ťažko hľadajúc slová. „To ma v poslednom čase trápi.“

Dievčaťu sa snívali hrôzostrašné sny. Rad radom mu vypadávali bieloskvúce zuby, na zamatovej pokožke sa vyhadzovali boľavé hnisavé vredy. Keď nebola s Milkom, mávala nepokojné noci, prehadzovala sa v spánku, stonala a prebúdzala sa celá vydesená.

„Zadusím sa v tejto klietke, zadusím!“

„Chceš odísť?“ spýtalo sa dievča trocha vydesene.

„S tebou, Sandra.“

„Teraz, keď ti vzali pas a hranice sú uzavreté? Mali sme sa rozhodnúť prv... Ako tisíce iných...“

„Dobre vieš, že som nemohol opustiť kliniku. Všetci sme očakávali, že pomery sa zlepšia...“

„Teraz je to číra samovražda, nemožnosť... Hlavou proti múru...“

„Vždy sa nájde nejaký spôsob, len treba hľadať. Najťažšie je rozhodnúť sa. Mám dobrý nápad, viem, ako na to, nebudeme veľa riskovať,“ Milko sa usilovať pôsobiť optimisticky, chcel prehovoriť Sandru, aby spoločne opustili Československo.

„Vieš, Milko,“ namietla, „my sme sa tu narodili, vyrástli sme tu, máme tu rodiny, priateľov. Ty máš nádherné povolanie, ja ešte študujem. Tu je naša vlasť! Rozumej, tu sú naše pevne zapustené korene, tak pevne ako naša láska... tá nám pomôže. V cudzine by sme neboli šťastní, aspoň ja nie. Prosím, prosím, zostaň so mnou, zostaňme tu...“ Sandra zavzlykala.

Neodpovedal, mlčal, tupo sa díval do neznáma. Lomcovalo ním vnútorné napätie.

Sandra objala Milka a dodala: „Možno sa všetko na dobré obráti. Rusi odídu, otvoria hranice, nebudeme sa musieť báť, pretvarovať sa... Počkajme, čas všetko vyrieši.“

Vytrhol sa jej z rúk, prudko vstal, rozkričal sa:

„Čakať a zasa čakať! Dvadsať rokov sme čakali na Dubčeka, vari máme znova ďalších dvadsať rokov čakať na nového Spasiteľa? Už nemám síl na nové čakanie! Zadusím sa tu! Nechcem žiť za železnou oponou, pretvarovať sa a tlieskať s masami: Nech žije náš vzor a učiteľ, náš brat, ochranca mieru, záštita socializmu. Nechcem mať zo svojich detí ruských janičiarov! Mám toho všetkého po krk! Thor, Thomas, Tomo, Tibor, Tibi, všetci moji priatelia, tisíce rodákov už ušlo!“

Ako nepríčetný sa vyrútil z chaty, tresol dverami, takmer z nich sklo vyletelo. Zanechal rozrušené, vyľakané dievča. Usedavo sa rozplakalo.

Oprel sa o starú osiku, akoby u nej hľadal oporu. Nenávistné

sa pozrel na protiľahlý breh, kde stáli tanky a kde mali ruskí vojaci tábor...

Ležali vedľa seba, akoby sa nič neprihodilo, boli uvoľnení, Sandra dokonca spala, tvár mala pokojnú a krásnu.

Hľadel do stropu a rozmýšľal. Odísť? Stratiť toto nádherné dievča? Stratiť všetko len preto, lebo chcem byť slobodný? Relatívna to bude sloboda bez tých, ktorých mám rád, bez práce na klinike. Pustiť sa do neistoty sám, bez Sandry? Myšlienky sa mu rojili neusporiadane ako rozbúrené mravenisko.

Po rokoch plného života, keď si myslel, že už všetko spoznal a zažil, keď sa cítil vyrovnaný, silný, slovom muž, odrazu sa nevyznal sám v sebe. Zišlo mu na um, že takto sa prejavuje schizofrénia, rozpoltenosť mysle.

K chate sa blížili akési detské hlasy.

Ak tu ostanem, splodím potomka do tohto nemožného sveta. Deti zastali za chatou, začali sa hrať na hru, ktorú poznal. Jasne rozoznával slová:

Zlatá brána otvorená,

zlatým kľúčom podoprená,

kto do nej vojde,

hlava mu padne...

„Bože, moje detstvo!“ zavzlykal nahlas, až sa vzápätí zháčil, či nezobudil Sandru.

Nepamätal si, že by čo len raz takto zastonal. Teraz však spomínal. Jeho život sa odohrával zrýchlene ako širokouhlý farebný film. Všetko videl tak ako nešťastník, ktorý letí v smrteľnej úzkosti do hlbiny v ústrety strašnému dopadu.

Strach z blízkeho konca je scenáristom, režisérom, hercom i producentom starého ošúchaného života, ktorý sa iba jemu zdal prekvapujúco nový.

Tak sa doktor Milan Werner, chirurg, playboy, posledný z rodu Wernerovcov rozpamätával na svoje detstvo i na roky nasledujúce, na svoju mladosť. V tom čase mu ešte nikto nehovoril doktor, ten Slovák.

2.

Mama

Na stene vedľa otvoreného krbu v masívnom čiernom ráme visel portrét mladej ženy od akademického maliara Straku. Láskavo sa usmievala očami. Tie oči pod vysokým čelom a riavou gaštanových vlasov boli na obraze najvýraznejšie. Boli to oči plné tyrkysovozelených ďateliniek, bledomodrých kvapiek rosy, chvíľ, keď prvý slnečný lúč presvetľuje tyl rannej hmly, aby pohladkal pánbožkove kravičky po ich červených bodkovaných krovkách.

Doktor Pavel Werner, známy hnúštiansky lekár, v zriedkavých chvíľach voľna sedával v koženom kresle naproti ohnisku pod obrazom svojej ženy Hany. Jeho zavalité telo, večne nespokojné, stuhlo v akejsi zvláštnej sústredenosti. Zabudol na ordináciu, na pacientov, na tisíce starostí, ktorými býva zavalený vidiecky lekár.

Havanská cigara, ušúľaná z listov vyberaného tabaku, zacviknutá medzi ukazovák a prostredník, palec opierajúci sa o vráskavé čelo, sa pohla. Nad mužovou holou hlavou sa vznášal aromatický dym. Popol na konci cigary rástol, ale neodpadával.

Tento rázovitý dynamický muž, odetý do bieleho lekárskeho šatu, sa uprene díval na obraz pred sebou.

Lekár bol zvyknutý triezvo posudzovať všetky formy a štádiá ľudského utrpenia i umierania. Na tomto mieste, pred týmto obrazom zahalil sa jeho zrak závojom spomienok a roztúženia.

Na knižnici sa prudko rozleteli dvere. Do pološera sa vrútil chlapček v krátkych nohaviciach. Za ním vbehol veľký čiernobielo bodkovaný dalmatínec Brandy. Pes zastal pri dverách. Vláčnymi pohybmi sa uložil na mozaiku vyleštených parkiet. Hlavu si položil medzi predné laby a pozoroval chlapca. Ten bežal po miestnosti, jeho dupot tlmili perzské koberce. Niečo držal v hrsti, povedľa krbu mieril k obrazu v čiernom ráme. Chlapča zdvihlo hlávku, strapaté slamovobiele vlasy mu padali do čela. Detským hláskom sa prihovoril obrazu: „Ruky bozkávam, mamička moja zlatá!“

Pod obrazom na krbe stála parádna vtáčia klietka. Tvarom pripomínala gotickú katedrálu. Chovali v nej malé žlté vtáča. Začalo poletovať z hambálka na hambálok.

„Servus, Kiki!“ prihovoril sa mu chlapec.

V rozmernej honosnej klietke sa vtáča takmer strácalo. Pazúrikmi sa pridŕžalo kruhu z bielej kosti.

Po bokoch klietky boli porcelánové mištičky s krmivom a vodou. Vzadu bol zavesený bazénik. Spodné časti všetkých stien klietky boli zo skla. Každá časť mala v strede vybrúsenú snehovú vločku. Klietka sa v šere izby ligotala, akoby bola z rýdzeho zlata.

Chlapček povytiahol dno klietky. Otvoril dlaň a čosi starostlivo zahrabával do jemného piesku. Uhladil povrch, pokropil ho vodou z bazénika. Zasunul dno a zdvihol sklenenú stenu klietky.

„Poď, Kiki, poď!“ Nastavil ruku, ale kanárik sa neprestal hojdať na hambálku. Siahol po vtáčati, šikovne ho vzal do dlaní, priložil si ho k lícu a pobozkal na zobáčik.

„Môj milý Kiki!“ Vložil kanárika nazad do klietky. „Nie aby si mi spapal moju dážďovku!“ povedal vážne a pohrozil prstom.

Doktor Pavel Werner so spokojným úsmevom pozoroval chlapčeka. Silno potiahol z cigary a prúd dymu vyfúkol smerom ku klietke. Dym na okamih zahalil hlavu dieťaťa. Chlapec si zakryl oči, ktoré ho začali štípať od dymu, a obrátil sa ku kreslu.

„Tatulko! Tatulko!“ skríkol radostne.

Vyhupol sa otcovi na kolená a bozkal ho na dohladka vyholené líce.

„Nevyľakal som ťa, Milko?“

„Čo som baba?“ urazene odvetil syn. Vzal z operadla popolník, podložil ho pod cigaru a šikovne sklepol stĺp popola. „Ďakujem. Čo si doniesol Kikimu?“ Milko mlčal. Tváril sa rozpačito. „Vari len nie dážďovku?“

Chlapček prikývol: „Ale dážďovka nie je pre Kikiho... Napokon je to len polovica... dážďovky. Záhradník ju presekol pri rýľovaní. Povedal, že z každej polovice vyrastú nové... Ja tomu neverím. To by sa aj deti museli tak rodiť. A tie vyrastajú mamičkám pod srdcom, pravda, tatulko?!“

Milko bol zvedavé dieťa. Operoval bábiky, aby zistil, čo majú v hruškách, čo za zatváracími očkami, skadiaľ prichádza hlas, ktorý vydávajú...

Otec sa usmial.

„To je pravda, ale prečo si dážďovku nezahrabal v záhrade?“

„Tam by nebola v bezpečí, vieš? Hocijaký vták by ju vyhrabal, mohla by ujsť, iná by sa mohla pripliesť...“

Lekár sa mimovoľne pozrel na ženin obraz. Porovnával. Chlapec zachytil jeho pohľad a spýtal sa: „Aj ty tak veľmi ľúbiš našu mamičku?“

Otec prikývol.

„Tatulko, kde si našiel našu mamičku?“ spýtal sa chlapec.

Každý muž vďačne spomína na prvé stretnutie so svojou životnou láskou, lekára chlapcova otázka jednako priviedla do rozpakov.

„Poviem, poviem... ale zvieratkám sa nemá ubližovať... Cítia bolesť... ako ľudia.“

„Aj dážďovky? Vôbec nekričala...“

„Dážďovky nekričia, nerozprávajú, zato cítia. Nijakému živému tvorovi sa nesmie ubližovať.“

„A ty... keď picháš injekcie... to predsa tiež bolí!“ „Injekcie pomáhajú chorým.“

„Ja tiež budem lekár ako ty, tatulko. Povieš mi, kde si našiel našu mamičku?“

Doktor Werner pred piatimi rokmi kupoval v hlavnom meste röntgenový prístroj. Večer bol v divadle na predstavení a na prvý pohľad sa zaľúbil do mladej herečky, ktorá hrala jednu z hlavných úloh. Nevynikal nijakými prednosťami, ktoré by mohli upútať mladú primadonu, ak, pravda, vynecháme jeho výstredné pôsobiacu vyholenú lebku a dvojo nápadne odstávajúcich uší. Pomenšia, zavalitá postava nebola v prudkom rytme tridsiatych rokov priveľmi v móde. Ani jeho krásne bledomodré oči nemohli vyvážiť fakt, že bol lekárom v akomsi zapadákove, kde líšky dávali dobrú noc. V Hnúšti a na okolí meno Werner zavážilo. Rodina mala starú tradíciu, lekára si pacienti vážili. Ale kto v metropole vedel, kde leží Hnúšťa? Okolo krásnej herečky Hany sa rojili šarmantní zámožní mladí muži z hlavného mesta. Kto tu poznal akéhosi doktora Wernera?

„V divadle, Milko,“ povedal otec.

Vynechal prvé dejstvo hry, ktorá ho v podstate nezaujímala. V pokročilom večernom čase zohnal obrovskú kyticu nádherných červených ruží...

„Čo robí naša mamička teraz, hrá?“

Lekárovi zišlo na um príslovie. Každá žena je rodená herečka, a tá, ktorá sa ňou nestala, „minula sa cieľa“.

Nemožno povedať, že by ťažko znášal časté rozlúčky. Vedel, že za svoje šťastie musí niečím zaplatiť, bol so synom a žil pre svoju prácu.

„Teraz skúša. Hrať bude večer.“

„Tatulko, ja nechcem, aby mamička bola herečka. Chcem ju mať stále pri nás.“

Otec pobozkal chlapcove svetlé vlásky. Boli jemné a hebké. Zložil ho z kolien.

„Zavri klietku. Kiki by mohol vyletieť.“

Vstal z kresla.

„Musím do ordinácie. Pacienti čakajú.“ „Tatulko, veď vieš, že Kiki z klietky nevyletí. Pozri! Kiki! Kiki! Poď, vyleť!“

Kanárik si na hambálku našuchoril perie. Klietku neopustil. „Každý deň ho lákam. Nechce a nechce vyletieť. Povedz, prečo je to tak?“

Doktorovi Wernerovi nabehli na čele vrásky. Rozmýšľal nad ťažkou diagnózou. Potiahol z cigary, vyfúkol dym.

„Asi sa mu páči v tej zlatej klietke, nič mu v nej nechýba. Každý deň mu dávaš proso, čistú vodičku, svedomito sa o neho staráš. Má všetko, čo potrebuje, o nič sa nemusí starať. Možno zlenivel, zabudol voľne lietať, bojí sa mačky, alebo že by netrafil naspäť.“

Milko neveriaco pokrútil hlavou.

„Ja by som nechcel byť zavretý v nijakej klietke, aj keby bola z rýdzeho zlata, aj keby som tam mal vrchy zmrzliny a všetkého, na čo si zmyslím.“

„Nuž veru sloboda je na nezaplatenie. Sloboda je však v odvahe a Kiki je milý malý vtáčik a odvaha mu chýba,“ povedal otec. „Teraz choď na čerstvý vzduch, na slniečko s Brandym.“

Otec pohladkal chlapca po strapatých vlasoch a pobral sa za prácou.

Milko za ním zavolal: „Tatulko, ja raz zistím, prečo Kiki nechce z klietky na slobodu.“ Lekár práve zatváral dvere.

„Poď, Brandy, ideme sa hrať do záhrady.“ Pes svižne vstal. Bol skoro vyšší ako chlapec, ale díval sa na neho s rešpektom ako na svojho pána.

Koniec ukážky

ISBN 80-88822-07-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Prológ

Sandra

Mama