Ivo Engler

Nemocnica pri moste lásky

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Ivan Engler, 1998

ISBN: 80-8061-053-3

Motto:

Život je nemocnica, v ktorej každý pacient chce zmeniťŹ

posteľ.Ch. Baudelaire

Akákoľvek podoba osôb a udalostí týchto príbehov so

skutočnosťou je náhodná.

Každá diktatúra chcela panovať tisíc rokov a zanechať

dejinám trvalú pamiatku. Niekoľko tisíc kilometrov dlhá

železná opona, ktorá oddeľovala komunistický Východ od

kapitalistického Západu, zmizla bez stopy. Strážne veže

s guľometmi, ostnatý drôtený plot pod prúdom a svetlometmi,

mínové polia, akoby boli existovali len v zlých snoch.

Zelený policajný voz pohltila riava áut. Šinula,

sácala, mykala, zastavovala ho po hlavnej dopravnej tepne

Viedne, po Ringu.

“To je nahovno!” precedil pasák.

Pri zabrzdení narazil hlavou do mreže oddeľujúcej

kabínu od vodiča s policajtom.

Prostitútka vyvrátila útrpne oči a zavzdychala. Pod

vysoko natupírovanou platinovoblond frizúrou zízala pekná,

mladučká tvár. Biely svetrík vystavoval dvoje nádherných

pŕs, budiacich podozrenie, že ide o atrapy. Kožená minisukňa

odhaľovala pár pekne stavaných nôh.

Utečenec sa pridŕžal mreže na zadnom okne a zaujato sa

díval von. Niežeby sa mu dievča nepozdávalo, to nie.

Zapáčila sa mu na prvý pohľad.

Opilec natiahnutý na lavici, začal znova dáviť.

Kyslastý zápach naplnil uzavretý priestor a vytlačil do

zabudnutia voňavku prostitútky.

Pasák zlostne poznamenal:

“Bodaj by si ogrcal hlavy všetkých polišov!”

“Ale...” preriekla chlácholivo prostitútka.

“Hany, drž hubu!” zahriakol ju.

Opilec si uľavil.

“Prdí ako starý fiakrový kôň. Ako k tomu prídeme dýchať

jeho smrady a terigať sa ako opice v klietke s tamtým

čúžom!” pokynul hlavou k utečencovi.

Utečenec so záľubou spočinul očami na novom modele

Jaguára. Potom pozorne sledoval húf náhliacich sa chodcov.

Voz sa znova pohol. Snažil sa preniknúť pohľadom do

mihajúcich sa výkladných skríň. Univerzita, Burgtheater,

Radnica, Parlament, socha Márie Terézie medzi múzeami, Burg,

Opera... Spoznával mnohé budovy, hoci tu nikdy predtým

nebol.

Tak toto je Viedeň! Toto je slobodný Západ... pomyslel

si, ale namiesto radosti pocítil únavu. Dnes v noci

prekročil rakúske hranice. Útek sa mu podaril.

Teraz od rána ošklivá procedúra s úradmi. Spisovali

s ním zápisnice. Zobrali mu odtlačky prstov. Fotografovali

ho z troch strán v ostrom svetle. Hľadali ho v albumoch

a kartotékach kriminálnikov. Vodili ho z miestnosti do

miestnosti. Nechali vyčkávať. Viezli ho po meste v Zelenom

Antone.

Utečenec si pomyslel na domov, ktorý opustil pred dvoma

týždňami. V duchu bol znova tam... v Bratislave, s matkou

a na brehoch Slnečných jazier s milovanou Sandrou...

Vystupovali z auta za doprovodu policajtov. Chodci sa

zvedavo prizerali. Budova bola zvonka honosná, ale vo

vnútri úzke chodby, strmé schodištia. Tmavé miestnosti

zapáchali štôsmi starého papiera, vyschnutým atramentom

a nevetranou stuchlinou z čias byrokratov cisára-kráľa

Františka Jozefa.

Vystúpili na poschodie. Na dverách bola prišpendlená

zožltnutá výveska: Robert Kunz -- policajný komisár.

“Vy si myslíte, že ma vašou rozprávkou obalamutíte?!”

povedal komisár falošne sa usmievajúc.

Utečenec neodpovedal.

“Vy mi chcete nahovoriť, že ste bez pasu a bez ťažkostí

prešli cez štyri hranice?!”

“Netvrdil som, že to bolo hračkou...”

Výsluch sa vliekol hodiny a nemal konca.

Utečenec bol unavený, hladný, nervózny, nerozumel dobre

viedenskému dialektu úradníka.

Čím viac sa ho zmocňovalo zúfalstvo z nemohúcnosti voči

tomuto podozrievavému policajnému komisárovi, tým ťažšie

hľadal nemecké slová.

“Kto vám pomáhal pri úteku? Kto o ňom vedel?”

“Už som vám niekoľko ráz povedal: nikto! Za železnou

oponou nemožno nikomu dôverovať.”

“Aj keby som sa vás desaťkrát spytoval to isté, aj tak

musíte odpovedať, Werner!” Úsmev mu zmizol z tváre.

“Doktor Werner,” opravil ho utečenec.

“Vašu totožnosť sme ešte neidentifikovali!” odsekol

a zamračil sa.

“A čo moje doklady?”

“Môžu byť falošné, ukradnuté. Kde máte pas?”

“Opakujem: nemám žiadny pas. Nikdy som pas na Západ

nemal. Keby som ho bol mal, nepotreboval by som načierno

prechádzať hranice. Pravdepodobne by som nesedel na tomto

výsluchu!”

“Čo viete zaujímavého spoza železnej opony?”

Utečenec sa nechápavo zadíval.

“No, čo by nás mohlo interesovať... V Československu sa

poslednú dobu dejú zaujímavé veci... No, tak... Kto z vašich

známych sa aktívne zapojil proti ruskej okupácii? Čo viete

o odpore obyvateľstva?”

Tvár úradníka nadobudla znova mäkkosť.

Utečenec sa mu pozrel do očí. Boli to rybie oči.

“Som lekár-chirurg. O politiku som sa nikdy nestaral,

hoci jej špinavostí som nebol ušetrený. Ľutujem, nemôžem

poslúžiť.”

Tvár vyšetrovateľa stuhla. Teraz jeho oči nepôsobili

neprirodzene. Boli to okále žraloka.

“Zopakujte ešte raz, ako ste sa dostali do Viedne!”

Utečenec sa zhlboka nadýchol. Hlas mu znel zachrípnuto,

často odkašlával.

“Československo-maďarské hranice som prešiel, či

preplával, dole po Dunaji. Bolo to pod Komárnom v noci

z dvanásteho na trinásteho septembra. Mal som potápačský

oblek a okuliare s trubicou na dýchanie. Tenisky a šaty som

mal v nepremokavom vaku...” Ukázal na batôžtek pri svojich

nohách.

Triasol sa od vnútorného nepokoja, cítil chlad v údoch

ako tej noci, kedy studená voda ochromovala jeho pohyby

a myseľ, či zvládne tok, či ho nezbadajú stráže.

“Úsek tesne na hranici, osvetlený svetlometmi, som

plával pod vodou. Na druhý deň v malej dedinke pri Ostrihome

som našel bicykel. Dvadsiateho septembra som prišiel na

maďarsko-juhoslovanské hranice...”

“Teda, pán doktor kradol!” zaškľabil sa komisár Kunz.

“Na bicykli bol štítok s menom a adresou majiteľa.

Zanechal som ho na maďarskej strane. Predpokladám...”

“Bola to krádež a basta! Ďalej, ďalej! Čo si myslíte,

že chcem s vami stráviť celú noc?!” pozrel sa na hodinky.

“Rovnakým spôsobom som zdolal ďalšiu hranicu, tú

najťažšiu...”

Úradník ho prerušil.

“Predtým ste tvrdili, že ste sa zviezli na akomsi člne.

Teraz si vymýšľate inú verziu?”

“Nábrežie bolo posiate strážnymi vežami s hliadkami.

Vodu brázdili motorové člny pohraničiarov... Plávať by bolo

príliš riskantné... Počkal som na loď, ktorá tiahla vlečný

čln a prichytil som sa pod vodou o jeho kormidlo.”

Irónia osudu chcela, že to bola sovietska dopravná loď

Zviezda. Rusi ho teda nielen vyhnali z vlasti, ale aj

vyviezli spoza železnej opony.

“Tak to bolo!”

“A v Juhoslávii ste zasa potiahli bicykel alebo

dokonca auto, čo?! Stravu ste kradli tiež?”

“Ani jedno, ani druhé. Mal som pri sebe nejaké

peniaze... Hranicu do Talianska som prešiel pri Terste

a odtiaľ som sa dostal autostopom...”

Úradník viedenského policajného riaditeľstva, Robert

Kunz, začal utečencovi z Československa nepríjemne

pripomínať mužov v úradovniach Štátnej bezpečnosti na

obávanej Račianskej ulici v Bratislave.

Keď vchádzal do budovy, všimol si emblém s veľkým

orlom. V pazúroch držal kosák a kladivo. Tak ako

v sovietskom štátnom znaku, odhliadnuc od roztrhnutej

reťaze. Symboly hovoria a majú moc!

Utečenec sedel pred Kunzom a bol deprimovaný jeho

nedôverčivosťou.

Cítil, ako sa komisár na neho díva. Vtom nad svojou

sklonenou, rozbolenou hlavou začul prasknutie hlasu:

“Znova cez dve hranice nepozorovane?”

“Hraničné prechody boli zavalené dovolenkármi. Nikto sa

o mňa nestaral...”

“Povedzte mi úprimne, prečo robíte také okolky? Prečo

by ste boli robili takú okľuku? Z Bratislavy do Viedne je

asi päťdesiat kilometrov a vy tárate vari o 1 500 kilometrov

dlhej púti. Pýtam sa vás naposledy, kde je váš pas a čo tu

hľadáte?!”

Komisár zdvihol päste a tresol nimi na dosku stola.

Z naukladaných papierov sa zdvihol prach. Jeden štôs spisov

sa zosypal.

“Vyšetrovali ste už niekoho, kto prerazil železnú oponu

medzi Československom a Rakúskom?” Utečenec komisára

prekvapil otázkou. Ten neodpovedal.

“Ja som ošetroval jedného mladíka, ktorý sa o to

pokúsil. Priestrel miechy. Na celý život ochrnutý mrzák.

Jeho spoločníka stihol lepší osud. Bol na mieste mŕtvy. Ja

som, pán komisár, nechcel spáchať samovraždu. Chcel som sa

iba dostať z ,klietky’ na slobodu. Zdá sa mi však, že som si

zmýlil smer...”

“Ako to myslíte?” vyštekol úradník. “Ak ste neklamali,

vodilo sa vám v tej ,klietke’ výborne. Boli ste údajne pánom

primárom, mali ste vlastný byt, chatu, auto...”

Utečenec mávol rukou.

“Bolo by vari márne debatovať o tom, čo znamená

sloboda...” Utečencovi sa sypali slová ako zrná

z roztrhnutého mecha nadžganého naprasknutie.

“Pozrime sa, pozrime... Hocijaký otrhanec a zlodej sa

môže vydávať za doktora! Ale mňa kritizovať, ba urážať

Rakúsko, to teda nie! To si vyprosím!” rozkričal sa

úradník.

“Ja si zasa vyprosím, aby ste na mňa kričali.”

Spočinul pohľadom na svojich nohách naboso zastoknutých

v obnosených teniskách. Džínsy a košeľa boli jediným odevom

na ceste za slobodou. Boli účelným oblečením na jeho púti na

Západ okľukou. Na okamih v zlosti zaťal päste, ale sa

ovládol, ba pobavili ho jeho špinavé prsty. Boli modré od

farby, ktorou mu brali odtlačky.

“Tiež si vyprosím, aby ste sa vyjadrovali o mne ako

o trhanovi a nazývali ma zlodejom. Pre vás som doktor

Werner, utečenec z Československa. Rakúsko uznáva

medzinárodnú konvenciu a ja okrem politického azylu nechcem

od vás nič.”

“Že je niekto doktor a utečenec, to môže tvrdiť každý.

Kto vás pozná vo Viedni? Kto sa môže za vás zaručiť?”

Utečenec sa zamyslel.

“No vidíte. A teraz von s pravdou. Ako ste sa dostali

sem, čo tu hľadáte, kto ste. Keď ste z Československa, tak

ste povinný podať mi informácie o...” Komisár spustil príval

otázok či rozkazov. “V opačnom prípade vás vyšupujeme

nazad.”

“Profesor Köhler!” zrazu vyhŕkol utečenec.

“Čo tým mienite?” pýtal sa komisár.

“Profesor Köhler môže potvrdiť moju totožnosť.”

Vzápätí zapochyboval, či sa tento známy vedec na neho

rozpamätá.

“Ak si zo mňa robíte blázna, tak sa vám to nevyplatí!”

Úradník sa načiahol po telefóne a vytáčal dlhé číslo.

Utečenec strnul.

“Profesora Köhlera pozná takmer každý Rakúšan a jeho

Nemocnicu pri Moste lásky -- každý Viedenčan...”

V slúchadle sa ozval pomalý, hlboký hlas.

“Úctivá poklona, pán profesor. Tu policajné

riaditeľstvo, komisár Kunz. Poklona... Prepáčte mnohokrát,

pán profesor, že si vás dovoľujem obťažovať... Máme tu

istého utečenca z Československa, ktorý ušiel za podivných

okolností. Tvrdí, že bol lekárom v Bratislave a, dokonca ho

vraj poznáte. Volá sa Werner... W ako Wolfgang, E ako

Ernest, R ako Richard, N ako Nordpol, E ako Ernest, R ako...

áno, áno...”

Kunz, držiac slúchadlo, ukláňal sa nad písacím stolom,

akoby oproti namiesto utečenca sedel sám profesor.

“Prosím, pán profesor... samozrejme, pán profesor,

zariadime potrebné... áno, áno... moja najúctivejšia

poklona... odovzdávam slúchadlo pánu doktorovi... prosím

ešte raz za prepáčenie, že sme vás vyrušovali... poklona,

pán profesor...”

Tvár policajného komisára Kunza sa zatiahla, úsmev mu

zmizol.

Utečenec prevzal slúchadlo.

“Dobrý večer. Tu Werner... z Chirurgickej kliniky

v Bratislave. Prepáčte, pán profesor, že som sa na vás

odvolal. Nevedel som si však ináč poradiť...”

“No, no, kolega, vari to nebude také zlé. Samozrejme,

som sa na vaše meno rozpamätal. Tie separátky, čo ste mi

poslali, sa mi pozdávali... váš materiál o detských úrazoch

je skutočne ojedinelý. Rád by som vás osobne poznal... Čo

robíte zajtra? Tak príďte za mnou do nemocnice. S políciou

si nerobte ťažkú hlavu. Policajti, financi a vrátnici, to je

takmer horšia spoločnosť ako chirurgovia...”

Komisár Kunz sa namáhal vylúdiť priateľský výraz.

“Viete, pán doktor, povinnosť je povinnosť. Denne k nám

prichádzajú desiatky utečencov a často nie tí najlepší

ľudia. Pán profesor Köhler sa osobne za vás zaručil.

Vystavím vám dočasný preukaz a ostatné pri takom patrónovi

tiež nebude problémom... Prepáčte, že formality trvali

trocha dlhšie. Keby som bol hneď vedel... V každom prípade

ste sa vyhli čakaniu v zbernom utečeneckom tábore

Traiskirchen.”

x x x

Dr. Werner vyšiel z policajného riaditeľstva.

Po Ringu sa liali biele, žlté, oranžové, červené prúdy

svetiel.

Naproti do Stadtparku vtiahla jeseň. Čerstvý večer

priťahoval ľudí smädných za trochou prírody v kamennom mori.

Už v meste si všimol, že všade okolo je plno starých ľudí.

Mladých bolo vídať zriedkakedy.

V poloprázdnej kaviarni vyhrávala hudba valčík, ale

nikto netancoval.

Penzisti sedeli na lavičkách pod neónovými lampami

a dívali sa mlčky na jazierko s vysvietenou fontánou.

Plávali tam kačice. V umelom osvetlení sa zdali byť neživé,

rovnako ako tí, ktorí sa na ne pozerali.

Táto dvojmiliónová metropola z cisárskych čias, plná

pompéznych budov, hrdých pomníkov a sôch, krásne parky

a intímne zákutia starého mesta patrili zahraničným turistom

a starším ľuďom. Bolo to jedno veľké múzeum zašlej slávy,

bohatstva a moci podunajského impéria.

Títo starčekovia a starenky stelesňovali nostalgiu za

minulosťou a pominuteľnosť všetkého pozemského.

Hlavné dopravné tepny tohto zakliateho obra však

pulzovali autami. Tieto plechové konzervy skrývali druhú

generáciu, ktorá chýbala na trotoároch, na chodníkoch

parkov.

Kameloti z Ázie a Afriky vo farebných plášťoch

a čiapkach pred semafórami ponúkali duchovnú stravu:

senzácie, brutálnosti, sex, inzeráty, program večernej

zábavy v televízii.

Konzumovala sa povrchne, za zvukov džezu z autorádií,

ktorý sa ozýval medzi reklamami. Potom sa vozy pohli, ako

svorka zavýjajúcich vlkov sa valili k najbližšiemu semafóru,

kde hnevlivo postáli, kým ich konečne nepohltilo more

svetiel večerného veľkomesta.

Na lavičke sedel starý manželský pár. Nápadne sa na

seba podobali.

“Dobrý večer,” pozdravil. “Je tu voľné miesto?”

“Len si sadnite!” odpovedal žoviálne starec. “Čo ste

zač? Was für ein Landsmann sind Sie?” Pýtal sa priamo

cudzinca.

Bol zarazený otázkou neznámeho. Nechcel sa

s nikým rozprávať, nahovoril a napočúval sa od rána až-až.

Bol preplnený ľútosťou za tým, čo zanechal päťdesiat

kilometrov odtiaľto. Deprimovala ho neistota.

Starček a starenka sa však na neho dívali dobrácky

a s účasťou.

“Prišiel som z Bratislavy,” odpovedal.

“Ach, z Pressburgu. Utečenec?”

Prikývol.

“Ja se jmenuji Franz Adámek a to je moje choť Mici,”

začal po česky. “Moji rodiče také přišli odtud... Ve Vídni

žilo vyše třistatisíc Čechů a Slováků... Měli sme vlastní

školy, kulturní a telocviční organizace... Všechno to

zaniklo. Mladí jsou líní, umějí jenom německy... Ale když

jste také jeden z nás, nebudeme si přece vykat. Já jsem

Franz. Jak se ti říka křestným jménem?”

Pousmial sa a odpovedal:

“Milan.”

“Moje paní Mici neví po česky. Jen z nadávek něco

pochytila a vaří českou kuchyni. Mluvme tedy opět německy.”

Rozprávali sa.

Franz Adámek vyrozprával celú rodinnú históriu. Bol

sústružníkom a teraz je na penzii. Jeden syn sa nevrátil

z ruského zajatia. Zažili ruskú okupáciu na vlastnej koži.

Druhý syn po vojne emigroval do Austrálie. Má sa dobre,

možno ho pôjdu na budúce leto navštíviť. Sľubuje, že im obom

pošle letenky.

Bývajú v desiatom okrese. Majú malý lacný byt, papagája

a televízor. Občas si zájdu do mesta, popozerať sa, ako beží

svet. Nevodí sa im najhoršie, hoci ceny stále stúpajú

a v celom svete je rozbroj. Ľudia, napriek tomu, čo vytrpeli,

nestali sa múdrejšími, lepšími... Je socialista a verí, že

červení vyhrajú voľby a penzistom bude ľahšie...

“Prepáčte, je už neskoro večer a ja som mal dnes ťažký

deň. Treba sa mi ešte popozerať po nejakom hoteli. Mohli by

ste mi poradiť nejaký lacnejší...” ozval sa doktor Werner.

Chytali sa ho driemoty, v žalúdku mu škŕkalo a vo vrecku mal

necelých sto šilingov.

“Ach, Franz!” ozvala sa rozhorčene manželka Mici. “Ty

si mi ale starý blázon! Kecáš tu dve na tri a pre tvoje reči

sme sa ho nestihli spýtať, či chlapec má kde spať, či vôbec

niečo jedol...”

Niekto ho štuchol.

Strhol sa z driemot, ktoré sa ho v električke zmocnili.

Naproti sedela starenka z parku a držala v lone jeho vak.

Iste sa mu v spánku skĺzol z kolien. Vedľa neho starček

a podopieral ho v spánku.

Starenka s úsmevom povedala:

“Musíme vystupovať, sme doma. Nemáme toho mnoho, ale

dobrých ľudí sa všade veľa zmestí...”

Vystúpili.

“Ako sa vám odvďačím? Mám dokopy...”

“Ak ešte raz cekneš o tom, tak si ma nepraj,

Kruzitürken!” oboril sa na neho starký.

Bolo ďaleko pred polnocou, ale ulice periférie vo

Favoriten boli vyľudnené. Chorobne zelené okná šedivých

činžiakov akoby v triaške žmúrili televíznym odrazom do

kamennej prázdnoty. V tomto oceáne všednosti bývali aj dvaja

penzisti a viedli si k sebe neznámeho utečenca ako vzácneho,

dobre známeho hosťa.

Tak spoznal tetu Mici a uja Franza a tak začal

spoznávať Viedeň.

Voz podzemnej dráhy sa vyrútil zo svojho krtinca. Na

železnej konštrukcii sa dostal vysoko ponad ulice. Bolo

možné nazrieť ľuďom cez okná do bytov.

Raňajšie slnko oslepovalo.

Všetky miesta boli obsadené, ale sediacim mužom

nenapadlo uvoľniť sedadlo ženám. Takisto sa nepokúšali

nadviazať s nimi kontakt, pošpásovať, dvoriť. Všetci boli

kvalitne a čisto oblečení. Nebola to šedivá, apatická masa

idúca do všedného pracovného dňa s rovnakým večerom.

Na tvárach cestujúcich bolo sem-tam vidieť stopy po

opáľovaní na kúpaliskách Viedne v Jesolo či Caorle, príjemnú

perspektívu návštevy pod viechou alebo tancovačky vo

Volksgarten. Hoci sa neviezli momentálne v autách, boli

príslušníkmi prosperujúcej spoločnosti, kde sa dá za šiling

kúpiť všetko. Mali len jednu starosť: zarobiť ho!

Po monotónnosti tunela padlo dobre pozrieť si kus

panorámy. Po ľavej strane bolo vidieť vŕšky s kostolom.

Kedysi práve odtiaľ poľská jazda podnikla rozhodujúci útok

na mohamedánskych Turkov, obliehajúcich metropolu

katolíckych rakúsko-uhorských cisárov a kráľov, vtedajších

mocipánov aj slovanského Slovenska.

Súprava rachotila, kymácala cestujúcimi. V pravej

zákrute prudko klesla na breh Donaukanála.

“Most lásky... Most lásky,” ozval sa v ampliónoch hlas

sprievodcu.

Vystúpil spoločne s masou po strmých, čistých schodoch

podzemnej dráhy. Nepocítil, že by sa niekto bezohľadne

predieral, sácal, tlačil.

Predavačka pri východe mu ponúkala kyticu.

“Kúpte pre slečinku, mladý pán...”

Zaťal zuby, preglgol naprázdno, pokrútil smutne hlavou.

Každá súvislosť so Sandrou mu pôsobila fyzickú bolesť.

Rana, ktorá sa ešte nestačila zaceliť, jatrila, mučila.

Zbadal most. Bol to malý, železný klenutý most cez

Donaukanál. Po obidvoch stranách na zábradliach viseli

kvetináče s pestrými muškátmi. Milé, povedal by domorodec.

Most sa rozdrnčal a on pociťoval jeho vibrácie. Prechádzala

električka. Prúd áut sa bravúrne šinul. Nebyť zábradlia,

chodci by sa vari ocitli na palube výletnej lode, čo

s nákladom školských detí plávala pod Mostom lásky.

Obrátil sa chrbtom k stráňam Kahlenbergu

a Leopoldsbergu, kde sa rozhodlo, že Viedeň zostane

kresťanskou, díval sa dolu prúdom. Rybári sedeli v hrejivom

slnku babieho leta a držali si udice. Boli spokojní,

vyrovnaní, napriek perspektíve, že z mútnych vôd nevylovia

žiaden úlovok.

Na lavičkách nábrežného parku sedeli už prví

návštevníci, penzisti. V zákrute medzi briezkami, ktoré mali

žlté srdcovité lístočky navlečené na visiacich nitkách,

objavili sa prekvapujúco dva detské kočíky. Prievozník na

kompe prevážal na druhú stranu akéhosi individualistu.

Tam, kdesi za výškovou budovou, smerom na východ,

vtekal tento kanál do Dunaja. Po vzdušnej čiare necelých

päťdesiat kilometrov bola Bratislava.

Prečo ľudia tak smútia nad tým, čo práve vedome

stratili? Prečo nežijú plne len prítomnosti?

Vrátil sa ku kvetinárke a kúpil kyticu červených ruží.

Sklonil sa cez zábradlie a potajme, aby ho nik nevidel, aby

si nik nemyslel, že šalie, že je za bieleho dňa opitý,

hádzal kvet za kvetom do mútnej vody.

Červené ruže boli symbolom spojenia s dvoma ženami,

ktoré najviac v živote ľúbil: matky a Sandry.

Pred dvoma týždňami ich bez slova opustil. Napísal im

obom z Juhoslávie rozlúčkové listy. Prosil ich o odpustenie,

že jeho túžba po slobode a egoizmus boli väčšie ako láska

k nim... Zotrel si slzy a poberal sa cez most k nemocnici.

Most lásky postavili namiesto vojnou zničeného mosta.

Prečo ho tak čudne pomenovali, sa od nikoho nedozvedel.

Na ľavom brehu Donaukanála začína druhý a dvadsiaty

okres. Oba sú známe svojím podsvetím, krčmami, zábavnými

podnikmi, gaunermi, pijanmi, povaľačmi, hráčmi,

prostitútkami a pasákmi. Nezriedka namiesto zábavy a rozkoše

tu boli ľudia okradnutí, zbití, ba rozlúčili sa so životom.

Na nábreží vedľa mosta stála ozrutná, ťažkopádne

starobylá budova. Bola to Nemocnica pri Moste lásky.

x x x

Skúsený vrátnik sa nedal vyviesť z rovnováhy, keď ho

návštevník v obnosených teniskách a vyblednutých džínsových

nohaviciach, len v košeli, požiadal ohlásiť u šéfa.

“Je tu pán doktor Werner z Bratislavy,” zahlásil.

Starý vrátnik Tuschko bol zvyknutý na čudnejších

návštevníkov. Otváral viedenským bezprizorným a obstarším

z azylu vo Wurlitzergasse, zámožným šejkom zo Saudskej

Arábie, slávnym herečkám z Burgtheatra i bezzubým starenkám

z činžiakov v dvadsiatom okrese...

Profesor Köhler bol impozantný človek mohutnej postavy

a mladíckych pohybov. Dovršoval sedemdesiatku, ale jeho

energia nebola otupená a ďalej pevnou rukou viedol

nemocnicu, kde sa na bežiacom páse vyšetrovali zranení,

naprávali a liečili sa následky úrazov. 50 000 zranených za

jeden jediný rok. Bola to celá armáda trpiacich.

Nenadarmo Šéf, ako lekári a personál medzi sebou

nazývali profesora Köhlera, bol v dvoch svetových vojnách

vojenským chirurgom.

Profesor mal dohola vyholenú hlavu a nosil krátku

striebristú kapitánsku briadku. Prenikavo modré oči

ostražito spočinuli na každom pacientovi.

Kráčal na čele celého sprievodu ako najstarší,

najmúdrejší a najsilnejší vodca stáda. Dvaja vrchní lekári,

asistenti, sekundárni lekári, návštevníci zo všetkých kútov

zemegule, medici, niekoľko sestier a hlavná sestra tvorili

impozantný doprovod zoradený podľa hierarchie.

Neprajníci prirovnávali profesorove markantné uši

k sloním a jeho správanie k slonovi v obchode s porcelánom.

Nebol zručným operatérom, ale v nemocnici bol unikátny

poriadok a disciplína. Zranení boli úspešne ošetrovaní do

itery presne, tak ako to stálo v niekoľkých hrubých

buchliach, ktoré preslávili profesora Köhlera po celom

svete a dali mu meno “otec traumatológie”.

Pojazdný vozík s röntgenovými snímkami a skrinka na ich

presvetľovanie, vozík s inštrumentami a obväzovým

materiálom, pisárka, čo stenografovala nálezy lekárov

a rozhodnutia šéfa, nasledoval z miestnosti do miestnosti

dlhý, podľa hierarchie zoradený rad postáv v bielom.

Vtom sa veľké uši šéfa zapálili červeňou zapadajúceho

slnka a začali sa triasť ako huspenina. Všetci, s výnimkou

zahraničných hostí, vedeli, čo to znamená. Profesor Köhler

pozeral röntgenové snímky pacienta so zlomeninou

predkolenia.

“Slezinka, koľko rokov ste u mňa?” skríkol.

Asistent s kučeravými čiernymi vlasmi a úzkymi fúzikmi

zbledol. Stál v pozore a hrýzol si do bledých pier.

“Desať rokov, prosím, pán profesor...”

“Ja, also.... und... videli ste poslednú kontrolu?” Šéf

zúril a dupotal nohami. “Polstoročie hlásam, píšem

o nebezpečí distrakcie úlomkov a v predvečer odchodu do

penzie ma môj vlastný žiak blamuje pred celým svetom!”

“Prepáčte, pán profesor, včera som bol po nočnej

službe. Odobrať zo závažia som však prikázal kolegovi

z oddelenia. Rovnako som nariadil urobiť novú röntgenovú

kontrolu,” ospravedlňoval sa asistent.

Tichým hlasom sa ozval doktor Schmidt, lekár

z oddelenia. “Odpustite, pán profesor, zabudol som... myslel

som, že to na vizite...”

Tento mladý lekár mal poslednú dobu smolu, že ho šéf

opakovane prichytil pri chybách. Ale tu sa netrpelo ani

zanedbanie maličkostí. Ponechať distrakciu úlomkov bola

hrubá chyba, ktorá brzdením hojenia a pseudoartrózou

ohrozovala zdravie pacienta.

“Doktor Schmidt, hláste sa na osobnom oddelení. V mojej

nemocnici nemôžem ďalej potrebovať vaše služby. Oddelenie

prevezme doktor Kudrlina.”

Povedal to mierne, svojím hlbokým odsekávajúcim hlasom.

Doktor Schmidt so sklonenou hlavou opustil miestnosť.

ekári, ktorí opúšťali Nemocnicu pri Moste lásky, sa

vyšvihli hore za vrchných lekárov, primárov alebo dokonca sa

stali univerzitnými profesormi, alebo mali zničenú

existenciu.

Vizita pokračovala, akoby sa nič zvláštneho nebolo

prihodilo... Pacientovi s extenziou bola situácia trápna.

Najradšej by si bol vymenil posteľ s niekým iným.

Profesor Köhler býval v nemocnici na štvrtom poschodí, byt

mal zariadený v biedermeierovskom štýle a v ňom pracovňu

s obrovskou knižnicou a vedeckou kartotékou.

Šéf i jeho rodina sa stravovali v nemocničnej kuchyni.

Jedli to, čo sa podávalo pacientom. Pre šéfa, ktorý žil len

pre traumatológiu, bolo toto riešenie praktické. Bol tak

celý deň dosiahnuteľný, mohol nerušene pracovať a pritom

nebol úplne vytrhnutý z rodinného kruhu.

Doktor Werner si prezeral regály, kde stáli zoradené

knihy profesora. Vyšli v svetových jazykoch a v opakovaných

vydaniach.

Vtom vstúpil profesor. Podával mu ruku spálenú

röntgenovým žiarením a vravel: “Áno, teda, tak vyzerá ten,

čo prešiel štyri hranice na čierno. Moja pani tiež príde,

viete, ženy sú ešte zvedavejšie ako muži... chce si vypočuť

vašu odyseu.”

Vzápätí pricupitala, paličkou sa podopierajúc, šedivá

matróna.

Doktor Werner bozkal jej zvráskavenú ruku.

“Manžel mi o vás rozprával... gratulujem vám. Môj syn

Björn mal za mladi tiež rád dobrodružstvá. Keď vypukla

vojna, stihla ho v Indii. Ušiel z anglického koncentračného

tábora. Cez Japonsko sa dostal domov. Keď sa vojna skončila,

neposedel doma. Raz poľoval v Afrike, raz lovil žralokov

v Pacifiku... nakrútil o tom aj film...”

Björn, syn Köhlerovcov, bol tiež profesorom. Od otca

dostal výbornú školu a na svetoznámych klinikách sa

vypracoval na vynikajúceho, agilného operatéra.

Jeho otec Laurenz bol traumatológ konzervatívneho

smeru. Videl príliš často nebezpečné hnisania, invaliditu,

ba stratu životov po otvorených zlomeninách. Preto len

zriedkakedy indikoval ich operatívne ošetrenie.

“Načo máme premenovať jednoduché zlomeniny na

otvorené? Zhoja sa bez operácií rovnako dobre a bez rizika!”

tvrdil šéf.

Celé jeho učenie spočívalo na fyziologickom hojení

zlomením znehybnením sadrovým obväzom alebo extenziou, po

tom ako boli úlomky správne napravené.

Otec a syn si na odbornom poli nerozumeli.

Björn často vo vedeckých diskusiách, na verejnosti

vehementne napádal konzervatívny smer otca.

aurenz Köhler sa musel pred odchodom do penzie

bezmocne prizerať, ako sa na celom svete začína

traumatológia uberať k operovaniu aj tých najjednoduchších

zlomenín, samozrejme, nie vždy bez poškodenia pacientov.

Cieľom bolo rýchlejšie dostať zranených z nemocnice do

pracovného procesu. Zlomeniny sa teda namiesto extenzií

a sadrovania znehybňovali operatívne kovovými platničkami,

skrutkami, vnútrodreňovými klincami. Často však dochádzalo

k infekciám a k zdĺhavému nemocničnému liečeniu.

“Zoberte si, prosím, zo zákuskov. Laurenz, ponúkni

hosťa vínkom...”

Doktor Werner musel porozprávať o svojom živote za

železnou oponou...

“Vaša pani matka musí byť statočná žena. Len my matky

vieme, čo je to prežívať strach, keď sa synovia túlajú po

svete... Nechám vás osamote. Laurenz, nezdržuj dlho pána

doktora. Teba čaká tiež ešte kus práce. Pán doktor k nám

príde istotne častejšie... Čo je Björn mimo domu, môj muž sa

nemá s kým chlapsky porozprávať...”

“Ruky bozkávam, milostivá pani.”

Profesor Köhler si štrngol s doktorom Wernerom.

“Na váš nový život! No, also, und... aké máte ďalšie

plány. Chcete ostať v Rakúsku, alebo sa pobrať ďalej?

Švédsko a Spojené štáty sú vari miestami, kde sa dá

z medicíny najviac profitovať. Kanada alebo Južná Afrika nie

sú menej lákavé... Všade na svete zarobí chirurg viac ako vo

Viedni, vravia mnohí. Nikde však nemôže človek tak plne

a príjemne pracovať a žiť. Pre mňa je Viedeň totožná

s Nemocnicou pri Moste lásky...”

“Ešte som nemal čas o tom uvažovať. Mojím jediným

cieľom bolo dostať sa von na slobodu... Teraz som z toho

všetkého ešte ohúrený...” odpovedal.

“Dnes sa uvoľnilo jedno miesto. Čaká naň niekoľko

protekčných detí, ale keď po vašej klinickej kariére

neohrdnete obyčajným miestom sekundára, rád vás

uprednostním. Dozvieme sa niečo nového o detských úrazoch

a vy sa možno tiež nebudete nudiť. Vedecky sa dá pracovať

všade...”

Tieto slová, ponuka emigrantovi, prekvapili doktora

Wernera, že sa ledva zmohol na odpoveď:

“Ďakujem vám... vynasnažím sa, aby ste sa vo mne

nesklamali.”

“Laurenz, nezdržuj hosťa...” ozvalo sa zo vzdialenej

izby.

“Ste ženatý?” spýtal sa profesor.

“Nie,” odpovedal doktor Werner.

“Keď nechcete byť silou mocou profesorom, a to vám

vravím, že to nie je vždy príjemná zábava, tak sa nežeňte.

Bez mojej Doli by som bol zostal jednoduchým vidieckym

ekárom niekde v južnom Tirolsku. Každé popoludnie by som

chodil na rybačku, alebo sa prejsť do kopcov... Ženy sú viac

ctižiadostivé ako my muži a pobádajú nás. Nabudúce mi

porozprávate o Slovensku. Počas vojny som tadiaľ párkrát

cestoval a páčilo sa mi... pekný kraj a pohostinní ľudia...

Hláste sa u vrchného lekára Jeriascha, on zariadi

ostatné. Mimochodom, dostal som novú americkú Traumatológiu.

Preštudujte ju a povedzte mi, čo je v nej skutočne nového.”

Podal mu hrubú knihu v angličtine. Rozlúčili sa.

x x x

Prvý pacient doktora Wernera bol elektrikár zo

Stefanskirche.

Zošil mu ranu na plešine temena. Elektrikár opravoval

vedenie na hlavnom oltári a narazil hlavou na výhražne

vztýčený prst anjela.

Rozpamätal sa na predsavzatie pri úteku. Na druhý deň

vpodvečer si zašiel do Stefanskirche. Nevedel pochopiť,

prečo tento nádherný gotický dóm nazývajú Viedenčenia

jednoducho kostolom. Patrilo to však zrejme k ich povahe

nazývať veci jednoduchými menami: cisárovne vravieť Sisi

a Beethovengang pomenovať cestičku uprostred viníc...

Ktosi precízne hral na veľkom organe Brucknera.

Nemohol sa sústrediť. Tiesnila ho veľkoleposť stavby

s dokonalosťou drevorezieb. Rušilo ho pobehúvanie turistov

s fotoaparátmi.

Vyšiel von bez toho, aby sa pohrúžil do seba.

Šiel pešo a túlal sa ulicami. Všade bolo svetlo

a čisto, dokonca nestretol žiadneho opusteného psa alebo

mačku. V Bratislave to bolo opačne. Z telefónnej búdky

zavolal uja Franza a tetu Mici. Radovali sa, že dostal hneď

miesto v známej nemocnici.

Keď prechádzal cez Most lásky, bola práve polnoc

a mliekárenský konský záprah dupotal po dlaždiciach. Nebo

bolo bez obláčika a Mliečnu dráhu mal bližšie ako

mliekárenský voz. Stál na Moste lásky a cítil lásku

k životu, tep slobody mu pravidelne búchal v spánkoch a na

špičke jazyka cítil čarovnú príchuť chirurgie. Cítil sa

mužom, hoci nemal pri sebe dievča a bol schopný preklenúť

všetky pochybnosti, ktoré očakával.

Na druhom brehu na neho čakala sťa verná milenka

nevzhľadná, starobylá Nemocnica pri Moste lásky. V mesačnom

svite sa striebristo jagala a tancovala ľahko na stračej

nôžke v takte rozbúšeného srdca.

x x x

Koniec ukážky

ISBN 80-8061-053-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Nemocnica pri moste lásky