Ivo Engler

Tara - pieseň vtáka Ohniváka

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Ivan Engler, 1997

ISBN: 80-85193-71-X

Vydal Odkaz, Ľubovnianska 12, 851 07 Bratislava

Zodpovedná redaktorka Ema Barbíriková

Rok vydania 1997

Tlačiareň Komprint, s.r.o., Bárdošova 2/A, Bratislava

Motto:

“Ak niečo hľadáme, často sa stáva, že sme upriamení na to

jediné, čo hľadáme. Preto nič nenájdeme, nič nevstrebávame,

lebo myslíme iba na hľadané, na cieľ, ktorým sme posadnutí.

Hľadať ─ znamená mať cieľ. Ale nájsť ─ značí byť slobodným,

otvoreným pre všetko, nemať cieľ. Ak hľadáš, prenasleduješ

cieľ. Nevidíš, čo je pred očami.”

Herrmann Hesse, Siddhartha

Istá podobnosť so skutočnosťou nie je náhodná.

Prológ

V ušiach mi znie melódia...

Neviem ju zreprodukovať. Pritom ju počujem jasne, ako

by to bolo len včera... Veselá a zároveň smutná pieseň.

Bolo to jednej zimnej noci v King-clube vysoko

v Engadine.

Neviem, či som si tie slová dobre zapamätal. Možno, že

sú vymyslené a melódiu skomponoval víchor snehových búrok,

praskajúci ľad na jazerách, šuchot vetra v boroviciach,

hrmot lavín, cengot pohárov, zahranenie lyží na svahu,

špľachot vody v plavárni, smiech hostí, zvonce saní ťahaných

koňmi, vzdychy milujúcich sa v prepychových izbách, požiar

hotela, údiv divákov z Cresta run, ston zranených odvážaných

sanitkou, dupot podkov plnokrvníkov, lichotivé slová

playboyov...

Viem o nej, čo ju volali Princezná, viem o ňom,

lekárovi, príliš málo, aby som posúdil, čo pre nich

znamenali verše, ktoré si opakovali, keď sami tancovali nad

ránom v bláznivom bare.

Tí dvaja sa zdali byť v tranze, akoby pri dávnom

rituáli. Ich telá sa pohybovali v rytme extázy pohanských

modloslužieb.

Keď dotancovali a dospievali, chytili sa za ruky

a stúpali schodiskom z baru ako na nebesia.

Barman začal znova odkladať fľaše. Z poloopilosti som

volal bľabotavo za nimi, aby mi povedali, čo to bola za

pieseň, ktorú som nikdy predtým nepočul.

Neobzreli sa.

Ozvenou doľahla odpoveď:

“Hľadanie vtáka Ohniváka, vtáka Ohniváka, Ohniváka,

váka, áka, ka, a...”

Nikdy viac sem neprišli.

Uvidela hrad. Ubrala plyn.

Bol vykrojený z noci ako obrázok v učebnici:

stredoveká, zachovalá stavba vedľa autostrády. Mesto

v údolí, prikryté tenkou súvislou pokrývkou hmly, bolo

prežiarené neónmi.

Nič neznášala horšie ako všednosť a priemernosť. Teraz

im uháňa v ústrety! Dokonca, bola si istá, prahne po ich

istote.

“Túžime od vekov po vysnenom ostrove, po neotrasiteľnej

istote, po zámku na stračej nôžke.” Zopakovala si slová

muža, ku ktorému sa ponáhľala. Keď zazrela návestie

“Rasthaus”, vyhodila smerovku a vypla rádio.

Desať hodín za volantom.

Ráno opúšťala Paríž a chvíľu jej trvalo, kým sa

vymotala z kolóny. Pri Štrasburgu sa dostala do dažďa

a Mníchov bol plný obchádzok.

Odbočila z diaľnice, zastala pred benzínovou pumpou.

Zhasla svetlá a odstavila motor.

Keď vystupovala, počula zahvízdnutie. Muž v umastených

montérkach sa ponáhľal k vozu.

„Guten Abend! Dáma si praje?“

Žiadostivý pohľad myšacích očiek v tučnej tvári tekal

striedavo na auto a na ňu.

“Dobrý večer! Super. Plnú nádrž.”

Postihol cudzí prízvuk, ale nevedel, kam ju zaradiť.

Podala mu kľúče a odchádzala do reštaurácie.

Fascinovala ho.

Nespúšťal ju z očí.

„Du, mein lieber Gott!“ povzdychol si, keď zmizla vo

dverách.

Tri a pol litrový Mercedes, ako oheň červený kabriolet,

so sadzovo čiernou, plátenou strechou.

Benzín tiekol šumivým prúdom.

Umyl okná, sklá mohutných reflektorov. Ako čistil

zablatenú poznávaciu značku, prečítal nápis: California.

Mladá žena sa zastavila pri telefónnom automate.

Ohlásil sa hlboký mužský hlas.

“Hallo! Milko?... Bebek, moj medeni. I am... Prišla som

práve do Salzburgu... Nie! Nie som unavená. Pohýňam sa hneď

ďalej. Tak sa teším na teba!... Nie, choď si ľahnúť! Ráno

musíš do nemocnice. Chcem si sama otvoriť naše hniezdo...

Ako?... Obom sa nám darí výborne. Gynekológ je spokojný. Oh,

ja som šťastná, dear Milko! Bude pekné ako matka a múdre ako

otec... Veď počkaj! I am sure, nebude to naopak! Oh,

darling... Tak dlho som čakala na túto chvíľu...” Veľké,

fialkovomodré oči sa jej naplnili slzami a vybrujúci hlas

zvážnel. Potiahla párkrát nosom a pokračovala v dojatí:

“Prvý raz sa vraciam skutočne domov... Nikdy viac nebudeš

sám... nikdy viac nebudeme...” V automate cvaklo. Spojenie

sa prerušilo.

Darmo hľadala drobné mince.

“Dammed!” ukĺzlo jej a zamračila sa.

V prázdnej reštaurácii vypila postojačky pri bare

čiernu kávu a chvatne sa vrátila k vozu.

“Pneumatiky, olej, chladič v poriadku,” hlásil muž od

pumpy. “Dávajte pozor, pani. Pri jazerách býva hmla.”

Širokánske pneumatiky zapišťali a červené svetlá sa

stratili v noci.

Muž šmaril špinavú handru na betón. Pohodil vo vzduchu

mincu prepitného. Mal pocit, akoby zavrel ilustrovaný

magazín.

Sedela za volantom s uvoľnenosťou skúseného šoféra.

“Spievaj, tancuj, teš sa, fantázia žitia krásna

farieb dúhy, storé čará, dary Ohniváka.

Naše dieťa čaká fantázia žitia krásna

prelud vtáka Ohniváka, ostrov lásky zo sna.

Odpusť moja láska, vždy nás čosi zláka...” spievala si.

Diaľkové svetlá sa zahrýzali do temnoty a vytrhávali

z nej sivé pruhy betónu. Držala sa, ako obvykle, v ľavej

stope. Vo svetle kontroliek hrali jej voľne sčesané, ľahko

zvlnené vlasy medenou farbou.

Tachometer stál na dvestovke.

O dve hodiny budem doma! uvedomila sa.

Rada rýchlo jazdila. Za noci ju nerozptyľovala krajina.

Auto bolo vzácne miesto, kde bola sama. Mohla nerušene

rozjímať.

Začínala nový život, ktorý prednedávnom odsudzovala.

Zmenil to všetko Milko? Zmenilo to tehotenstvo?

Vlastne mám trému, tak ako pri prvom vystúpení, pri

prvom fotografovaní... tiekol prúd myšlienok.

Vedľa autostrády sa strieborne zalesklo jazero.

Z rozhutovania ju vytrhla prudká hmla. Náhle a nečakane

sa ocitla v bielom nepriehľadnom závoji.

Zodvihla nohu z plynového pedálu, vypla diaľkové

svetlá, držala smer a zároveň začala brzdiť.

Hmla zredla.

Tesne pred sebou zazrela výhražne blikotať žlté svetlá

a postrehla obrysy ľudí uskakujúcich z cesty. Začula ich

krik. Stúpila plnou silou na brzdu. Voz sa čudne šmýkal

ďalej.

Zacítila pach oleja a benzínu.

Vtom zazrela akúsi tmavú stenu, ktorá sa nezadržateľne

rútila na ňu. “Milko môj!” skríkla a strhla volant.

Priečne cez cestu bol havarovaný cisternový voz

s naftou. Betónová vozovka plávala v oleji. Zablokované

kolesá auta sa po nej šmýkali zlovestne a ticho.

Vzápätí sa ozval zvuk drúzgajúceho sa skla, železa

a drveného plechu. Masívny športový voz sa zaboril do

prekážky, urobil do nej dieru, cez ktorú sa začala valiť

prúdom tmavá tekutina.

Plát železa rozbil sklo a zdemoloval plátennú strechu.

Nasledovala detonácia. More červených plameňov, vrúbených

čerňou sadzí pohltilo v horúčave miesto, z ktorého nebolo

úniku, ku ktorému nebol prístup.

Červený Mercedes s čiernou plátennou strechou zmizol

v ohni ako bájny vták Ohnivák.

Keď odišiel z Viedne a opustil Nemocnicu pri Moste lásky,

kde šéfoval známy profesor Köhler, ktorého vystriedal jeho

syn, dostal miesto chirurgického vrchného lekára v mondénnom

kúpeľnom mestečku v juhozápadnom Nemecku.

Nemocnica bola moderná, luxusne vybavená. Patrila rádu

sestier Alžbetíniek, ktoré pôvodne pôsobili v sliezskom

Breslau. Priniesli stadiaľ veľa slovanského: dobrú kuchyňu,

srdečnosť a ležérnosť.

“Dúfam, že sa budete u nás dobre cítiť, pán oberarzt,”

privítala ho sestra predstavená, podsaditá matróna. Ponúkla

ho skvelým múčnikom a kávou.

“Náš rád pomaly vymiera... Nemáme príliv mladej krvi.

Veď kto by z mladých dievčeniec vymenil radovánky a hojnosť,

slobodu mravov za rehoľný život?! My, čo sme zostali, sme

tiež stratili domov, tak isto ako vy...”

Prikývol mlčky a rozpomenul sa na sestry toho istého

rádu, keď začínal ako mladý asistent na bratislavskej

Klinike profesora Boloteka. Boli to najlepšie sestry, aké

kedy stretol.

“Práca dáva na všetko zabudnúť a keď sa človeku podarí

nájsť seba samého, keď nestratí vieru, tak... Ale, prepáčte,

tie dlhé reči... Ako ste spokojný s ubytovaním?”

Mal peknú garsónku, kúpeľňu a balkón s výhľadom na

mestečko, na vŕšky, čo ho obklopovali.

Jedáleň pre lekárov bola na tej istej chodbe a na

oddelenie sa dostal rýchlovýťahom.

V noci ho volal sekundár k pacientovi. Priestranné

chodby v neónovom svetle sa leskli čistotou a nevoňali

povestným nemocničným pachom.

Keď sa vracal, takmer sa preľakol. V plnom švungu,

víriac sukňami, odrážajúc sa jednou nohou, preletela chodbou

vysoká, chudá rádová sestra na chrómovej kolobežke

s gumovými kolieskami. Rýchlo a nehlučne. V košíku pred

kormidlom viezla infúznu súpravu pre pacienta, ktorému

podvečer vyoperoval žlčník.

Chodby v tomto superšpitáli boli dlhočizné, sestier

málo a tak si pomáhali cez nočné služby touto motorizáciou.

Na víkend bol pozvaný k šéfovi.

Býval na svahu, neďaleko nemocnice, v átriovom dome

s plochou strechou, akoby vyrastajúcou z neho. Tráva, mladé

stromky na briežku prosto pokračovali na streche.

V obývačke dominoval krb a zároveň ústil do záhrady

átria. Ohnisko uprostred japonskej záhradky s jazierkom sa

hosťovi nepozdávalo.

Krytý bazén a priestranná miestnosť pre hobby so

saunou, ho však uviedli do vytrženia.

Elektromotor ticho otvoril sklenenú stenu a kúpajúci sa

mohol sa slniť v záhrade.

“Máte to tu veľmi pekné,” pochválil.

Sedeli na terase s panorámou okolia.

“Ako sa vám páči, pán doktor, v nemocnici?” spýtala sa

ho šéfova manželka.

“Ďakujem...”

Nemohol tej našuchorenej dáme povedať, že jej manžel

doobeda zresekoval zbytočne žalúdok, na ktorom okrem

chronickej gastritídy nebolo nič, čo by stálo za reč.

Nemohol jej vyzradiť podozrenie, že mnohé výkony jej

manžela zdajú sa indikované len pre finančnú lukratívnosť,

odhliadnuc od operačnej techniky. Medicínska úroveň tohto

žoviálneho, ružovolíceho, bielovlasého, akoby stále

ospanlivého, ale vždy stopercentne gentlemansky vyzerajúceho

zostala na úrovni začínajúceho chirurga.

Primár Dr. von Lesik pochádzal niekde zo Sudet. Začal

ako vojenský lekár. Keď nastala v Nemecku konjunktúra,

dostal tento primariát a za krátky čas si nahonobil majetok.

Teraz potreboval súceho podriadeného ─ oberarzta, aby mohol

poľaviť v práci a užívať si, čo mu šesťdesiatka dovoľovala.

Dr. Werner sa zamyslel. Uvedomoval si, že prišiel na

Západ príliš neskoro. Čo by mal z tohto všetkého, čo tu

vidí, na staré kolená?!

Primár sedel naproti a podriemkával za zlatými rámikmi

okuliarov.

“Ponúknite sa koláčikmi, pán doktor. Manžel nesmie

kvôli váhe a srdcu.”

Zahryzol do pečiva a spomenul si na Elisabeth von

Böhring, dedičku farmaceutických závodov. Keby som sa bol

s ňou oženil, bol by som zabezpečený, bol by som mal po

starosti, pomyslel si v duchu a prehltol.

Dr. von Lesik sa strhol z driemot. Mal belostnú,

pravidelnú zubnú protézu. Nesedela mu a mierne šušlal. Jeho

dandyovskému výrazu to dodávalo komickú nežnosť.

“Kolega, chšel by šom, aby šte pomaly prevšali

ambulanšiu a i všetky operášie... š výnimkou privátnych

pašientov. Viete, je to tak zaušívané a ľudia ma tu

pošnajú... Aby šom nešabudol... keď budete chšieť šnova

niešo vylepšovať, proším, oznámte mi to.”

Nový oberarzt urobil niekoľko opatrení, ktoré zvýšili

sterilitu operačných sálov, zlepšili chod ambulancie,

sadrovne, doplnil inštrumentárium...

“Ako si prajete, pán primár... Nechcel som vás

zaťažovať maličkosťami. Úlohou oberarzta je odbremeniť šéfa

a zabezpečiť chod...” vysvetľoval Dr. Werner.

“To dobre viem!” povedal Dr. von Lesik nezmeneným

hlasom. Bolo cítiť, že si bráni svoj revír. “Kým nepríde

druhý oberaršt, patrí vám celý príšlušný, šéfovšký podiel.

Je to tieš Juhošlovan...”

Skočil mu do reči:

“Som Slovák, hoci s rakúskym pasom... Mimochodom, že sa

budem s niekým deliť, nebola nikdy reč!” Keď bol Dr. Werner

vzrušený, zvýšil hlas a ten nadobudol rezavý tón. Nikdy sa

nevedel dokonale ovládať.

Dr. von Lesik zažmúril viečka, akoby sa chcel znova

pobrať do driemot. Pokojne odvetil: “O tom, koľko oberarštov

mám, rošhodujem všdy šám, pán kolega.”

V duchu kalkuloval, že za takýchto podmienok by na

dosiahnutie rovnakého štandardu potreboval päťdesiat rokov.

Mohol by som sa však uspokojiť s malým rodinným domkom, aký

si staval pán Bauer, gypsmajster. Ten mu minule vysvetľoval

vášeň Švábov riekankou: Sparen, sparen, Häusli bauen, Kinder

machen, sterben! ─ Šetriť a šetriť, postaviť si domček,

urobiť deti, zomrieť.

Hodinu po tomto rozhovore, v ktorom sa utvrdil, že

k mastnému korytu sa ťažko dostane, hral so šéf-krupierom

z miestneho kasína golf. Krásavec Miki bol prednedávnom jeho

pacientom. Neskôr sa spriatelili.

Miki zaúčal Milka do tajov úderov, do výberu palíc, do

taktiky tohto športu, o ktorom si myslel, že je vhodný pre

prestárlych.

Mestská smotánka sa schádzala v golfovom alebo

tenisovom klube. Oba boli komfortne zariadené,

s reštauráciou a modernými šatňami.

Tu, na svahoch švábskych lesov, na dokonalom trávniku

s osemnástimi golfovými dierami, zabudol na problém, čo ho

tlačil. Skončili hru, popíjali gin s tonikom.

“Kedy letíš do USA?” spýtal sa Miki.

“Budúci mesiac, ak do toho nič nepríde. So starým je to

čím ďalej horšie...“

„Starý je babrák a škót! Nebyť teba, tak mám dnes

miesto nohy protézu.”

“Preháňaš, Miki. Poznal som aj horších.”

“Na tvojom mieste by som zažiadal o nemecké občianstvo,

samozrejme, aj s tvojím titulom. Potom by som si sadol na

nejaké primárske miesto, alebo ešte lepšie, otvoril by som

si sanatórium.”

Dr. Werner mávol rukou.

“Pozde, pozde... Ja som s pasom republikána neutrála,

Rakúšana spokojný. Veľké peniaze sa už nenaučím zarábať.”

“Hlupák si, priateľ môj, napriek tvojim odborným

vedomostiam a zručnosti. Ver ostrieľanému Mikimu, že peniaze

vládnu svetom. Vidím každý večer, ako vytreštené oči sledujú

tú bláznivú guľku rulety, ako každý dychtí vyhrať, ako

stískajú v spotených, trasúcich sa rukách žetóny, ako

blednú, keď sa šťastie odvracia... Za peniaze máš všetko:

každú ženu, auto, vilu, cestu... Alebo si sa zriekol tvojich

plánov vidieť celý svet?!”

Pokrútil hlavou a pousmial sa.

“Raz mi cigánka z ruky veštila, že nikdy nebudem mať

peniaze a predsa dosiahnem takmer všetko.”

“Bola to iste mladá, pekná cigánka?”

“Nie. Bola to ošklivá starena, ale jej vnučka, Mája sa

volala, bola krásavica... Ale tak sa pominie všetka

krása...”

“Len sila peňazí zostáva,” odtušil krupier Miki.

Po Spojených štátoch sa túlal vyše dvoch mesiacov.

Kúpil si za 99 dolárov cestovný lístok platný 99 dní na

všetky trasy Grey Hound autobusov, ktoré krížom-krážom

pretínajú veľký, krásny kontinent. Táto obrovská krajina

deptala Európana rozmermi, masou, počtom, rekordmi,

extrémami, kontrastami. Všetko tu bolo najväčšie, najvyššie,

najťažšie, najdrahšie, najdlhšie, najkrajšie,

najstrašnejšie.

Začal v New Yorku a vybral sa do Washingtonu. Bol

hosťom lekárskeho páru, ktorý kedysi pracoval na Klinike

profesora Boloteka v Bratislave a po vpáde Rusov emigroval

do USA.

Začiatok je všade ťažký.

Teraz už obaja mali za sebou zloženie amerických

lekárskych skúšok, pracovali v prvotriednej klinike

a vykonávali i súkromnú prax.

Viezli ho novou limuzínou s klimatizáciou po okolí, kde

si chceli kúpiť pozemok a neskôr si postaviť bungalow.

Ich dvojo detí sa nelíšilo od ostatných amerických.

Správali sa a cítili, akoby nepoznali inú krajinu, inú vlasť

ako Štáty.

“Vieš, Milko,” povedal mu bývalý kolega, “možno si

myslíš, že je s nami všetko v poriadku... To je však len

zdanie. Džob máme vynikajúci, môžeme si dopriať všetko, za

krátku dobu budeme, ako sa vraví, top.... S Renátou však

šetríme, aby sme sa na staré kolená vrátili do našej starej

Európy...”

“A čo deti, Pavel?”

“Hm... zaťal si do živého. Sú už teraz Američanmi.

Zostáva nám len veriť, že kým vyrastú, nebude vojny vo

Vietname, alebo inde, nebude černošského problému...”

Díval sa na pyšný obelisk Washingtona nad riekou

Potomac. Krajina, kde by len odkladal peniaze, aby sa raz

mohol blahobytne vrátiť do hniezda, skadiaľ vyletel, nie je

tou pravou. Bol by podobný Číňanovi, ktorý sa celý život

lopotí, aby jeho pozostatky boli pochované v domovine.

Na brehoch jazera Erie u svojich príbuzných sa

rekreoval z námahy po intenzívnej, okružnej ceste po Novom

Svete.

Chodil na ryby, hral bowling, zúčastnil sa rodinného

výletu do Fordovho múzea starých strojov a k Niagarským

vodopádom. Nespravili na neho, mimochodom, bohvieaký dojem.

Vyumelkovanosť, jarmočné osvetlenie, množstvo hotelov

a vyhliadkových veží, to všetko ho rušilo. Neskôr, keď videl

Viktóriine vodopády a Iguassu, utvrdil sa v tejto mienke.

Wernerovci prišli do Štátov pred troma generáciami.

Bieda a národnostný útlak v bývalej rakúsko-uhorskej

monarchii boli príčinou, že opustili Slovensko, rodný Gemer.

Aj druhá generácia Wernerovcov bola veriaca. Šiel

s nimi do kostola. Kňaz ho privítal ako brata z rodného

kraja, na ktorý nikdy nezabudli, mnohí ho navštívili, ale

nikto sa tam späť nevrátil.

Druhá generácia amerických Wernerovcov boli pracovití,

konzervatívni americkí občania, ktorým sa bridili hippies,

mobilizovali proti black-power, stáli pod americkou zástavou

trebárs vo Vietname alebo hocikde proti komunizmu.

Tretia generácia mladých amerických Wernerovcov vedela

okrem pár slovenských slov, len po anglicky. Sympatizovali

s hippies, s rovnoprávnosťou černochov, odsudzovali vojnu vo

Vietname a smiali sa, že svetový komunizmus je neexistujúce

strašidlo.

Vedel by som tu šťastne žiť? Jesť na sviatky povestnú

kapustniarku a obdivovať valašky a výšivky, čo si niekto

priniesol z cesty do “starého kraja”? Boli mu rodina, jeho

krv, chceli ho natrvalo prijať medzi seba, pomôcť mu založiť

si novú existenciu. Boli mu zároveň cudzí, aspoň takí

vzdialení, ako táto obrovská obdivuhodná krajina, ktorá ešte

nestačila byť vysporiadaná sama so sebou.

Ťahalo ho nezadržateľne späť do New Yorku. Túto cestu

volil vlastne kvôli Sandre. Stala sa stewardkou PANAM. Chcel

sa s ňou konečne stretnúť. Nedostal nikdy odpoveď na

pohľadnice a listy. Písal jej zovšadiaľ kde bol, kde

pracoval, kde sa túlal.

Dozvedel sa jej telefónne číslo. Čakal ju v reštaurácii

pri Bethesda fontáne v Central Parku.

Sedel pri stole pod slnečníkom, odkiaľ mal dobrý výhľad

na fontánu i okoloidúcich. Bolo sparné newyorské popoludnie.

Keď ju zazrel prichádzať, začal sa chvieť.

Mala jednoduchý modrý, športový kostým s lesklými

kovovými gombičkami. Postava tá istá, aj jej ladná chôdza sa

nezmenila. Vlasy, tak ako predtým, hladko sčesané, jej

padali na plecia. Bola stále krásna, ale nebola to už tvár

naivného, snivého dievčaťa, čo ho oddane milovalo a dívalo

sa na neho, ako na mladého boha. Teraz stál zoči-voči

pohľadu skúsenej, zrelej ženy.

Vstal a podišiel jej v ústrety.

“Sandra!” povzdychol a chcel ju objať. Odmerane mu

podala ruku. Pritisol ju na pery..

Oči mal zahmlené, nevidel dlhé, štíhle prsty, jemné

žilky pod kožou, nepostrehol, že jej ruka sa chveje, že je

celá nesvoja.

“Prečo si prišiel?!”

Nemohol pochopiť, prečo sa tak pýta. Pre neho to bolo

stretnutie, od ktorého závisel ďalší život, všetky nádeje,

ktoré mu ešte ostali.

“Prečo?” zopakovala.

“Chcel som ťa stretnúť, chcel som...”

“Uvedom si, že medzi nami je už dávno koniec. Po takej

dobe...” vyslobodila si ruku z jeho zovretia.

Sadli si za stôl. Objednal niečo piť.

Deti sa hrali na chytačku a jedno takmer spadlo do

bazéna. Milenci kráčali povedľa a držali sa za ruky. Starý

muž v slamenom klobúku čítal dvojkilový New York Herald.

Jeho žena čumela prázdnym pohľadom na prechádzajúcich.

“Dostala si moje listy, pohľadnice? Prečo si

neodpovedala?!”

Prikývla a odvrátila hlavu, akoby hľadala na okrídlenej

soche uprostred vodnej hladiny niečo, čo by im obom pomohlo.

Akýsi chlapec púšťal papierovú lodičku, ale tá nechcela

plávať.

Prikývla ešte raz a dívala sa pred seba. Videl jej

profil. Bola krajšia ako kedykoľvek predtým, keď s ňou chcel

žiť, mať dieťa. A potom prišli Rusi, a ona nechcela s ním

odísť. Otočila k nemu tvár. Mala oči podobné jeho matke,

verná podoba obrazu, čo mali kedysi doma pri krbe. Bola

v nich výčitka.

Sklopil zrak.

Jej nohy ho kedysi vzrušovali. Teraz myslel na niečo

celkom iné. Vedel, že ide o neho samého, že sa rozhoduje

o ňom a nie on je tým, čo má situáciu v rukách.

Nepostrehol, ako sa noha zastoknutá v lodičke

s vysokým, ťažkým opätkom nervózne zachvieva.

“Vrátil som sa k tebe, Sandra...” Jeho hlas znel kedysi

hlboko, opantával, hypnotizoval. Bol si vedomý sily slova,

vždy presvedčený o úspechu. Sám vravel, že ženy milujú viac

ušami ako očami. Teraz mu hlas znel duto, akoby prosil.

Tešil sa na toto stretnutie. Napriek desiatkam

milostných dobrodružstiev je zostával verný. Bol myšlienkami

pri Sandre, vkladal do nej všetky nádeje. Bolo to dievča,

ktoré si doma v Bratislave vyvolil. “Vieš dobre, že som

vydatá, že mám syna...”

„Kde je môj Martin?“

„To nie je tvoj syn, Milko. Uvedom si to konečne. Dieťa

potrebuje otca, rodinu... nie globetrottera!“ vyhŕklo z nej

rozhorčene.

„Predsa je to naše dieťa! Prečo si ho nepriviedla?!”

“Sám si sa ho zriekol svojho času a vymenil si všetko

za svoju slobodu...”

“Tvoja matka ma prekliala a jej prekliatie sa napĺňa,”

hlesol.

Keď ušiel z Československa a usadil sa vo Viedni,

zastihol ho list Sandrinej matky. Bola rozhorčená, že

opustil jej dcéru. Prekliala ho, želala mu, aby nikdy nebol

šťastný...

Sandra sa pousmiala. “Každý z nás si nesie sám akési

prekliatie.”

“Možno...” odtušil. “Môžem chlapca vidieť aspoň na

fotografii?” pýtal sa prosebne.

“Priniesla som ti jednu. Viem, že ich zbieraš.” Podala

mu farebnú, v tvrdom obale zabalenú fotografiu.

Teraz nemalo zmysel vysvetľovať, prečo fotografuje,

zbiera fotografie, prečo zakladá albumy ciest. Nebol to len

pokus predĺžiť okamih zážitku, konzervovať pamiatky

a spomienky. Raz, sníval, chcel v kruhu rodiny, svojmu

synovi ukazovať svet a vystríhať ho pred chybami, ktorých sa

sám dopustil.

Preňho samého a starnúceho, začalo byť nebezpečné

rozpomínať sa, oživovať si pominulé časy, keď ešte pevne

dúfal, že zakotví v rodinnom kruhu.

Díval sa na obrázok. Bola tam Sandra. Niekde na

piesočnatej pláži, krásna matka s blonďavým synom. Na

fotografiach z detstva vyzeral podobne.

Prehltol suchú slinu a opýtal sa:

“Aký je? Myslím, ako sa správa? Je živý, poslušný,

alebo...?”

“Mal by si z neho radosť. V škole robí pokroky...

oplatí sa byť preň naporúdzi... je veľmi citlivý. Preto som

ho nepriniesla. Je to múdre, často impulzívne chlapča...”

Sandrine oči sa rozžiarili a tvár, akoby sa na chvíľu

usmievala tým istým úsmevom, ako kedysi, keď ležali na

opustenom brehu Slnečného jazera a čítali si spoločne

z knižky...

Milko sa rozpamätal na stať, ktorú rozoberali

a nevedeli sa zhodnúť, či je pravdivá. Teraz pochopil slová

slovenského svetáka, bohéma básnika: “Naše mladé časy

poznali len krásu. Mysleli sme, že prežívame nezničiteľnú

večnosť. Na možnosť zmien a unikanie života sme vôbec

nedbali...”

Cítil, ako sám ostarol za tie roky, čo ju nevidel,

akoby za každú cestu po svete platil svojou životnou šťavou.

Mlčala.

“Nechýba ti Európa?” spýtal sa jej.

Zakrútila hlavou.

“Treba len zapustiť korene, to je najťažšie. Martin,

hoci s ním doma hovorím slovensky, cíti sa medzi deťmi,

akoby bol rodeným Američanom... Podľa všetkého, nie si ani

v Európe priveľmi šťastný. Okrem toho môžeme kedykoľvek

navštíviť našich v Bratislave...”

“Ja si to dovoliť nemôžem, to je ten rozdiel. To, čo mi

však skutočne chýba si ty, Sandra, a syn!”

“Ty si vždy túžil za tým, čo si práve nemal. S tým, čo

si dosiahol, si nebol spokojný.”

“Ako môžeš tak rozprávať!? Vari sa nepamätáš, že som ťa

volal a ty si odmietla! Potom si odišla, s iným...”

Odpovedala apaticky: “Ja som sa legálne vydala za

Američana...”

Skríkol. Muž, čo čítal noviny, sa na nich prekvapene

pozrel. Jeho unudená žena sledovala teraz so záujmom dvojicu

hovoriacu čudnou rečou.

“Ale prečo, Sandra?! Prečo?”

“Vari som mala zostať za železnou oponou? Rozpamätaj sa

na svoje slová na Slnečných jazerách: ,Naše dieťa musí byť

krásne, zdravé. Musí byť slobodné, sebavedomé, musí dostať

najlepšiu výchovu, musí spoznať svet, aby sa z neho stal

človek lepší a súcejší ako my, aby mal rozhľad a dôveru

v seba, aby žil a nie živoril v akejsi klietke.’”

“Miluješ ho?” opýtal sa jej nejasne.

“Koho? Syna alebo jeho otca?” Vstala. “Nemá to zmysel,

Milko. Viem, že ti ešte čosi chýba. O môjho syna je dobre

postarané. Napokon, to je podstatné. Alebo...”

Odprevadil ju mlčky k parkovisku.

Podala mu ruku a keď ju pritisol k suchým perám

postrehol, že sa zachvieva.

“Prepáč, nemám viac času. Musím pre syna do školy... je

to jedna z najlepších v meste. Keď vyrastie pôjde do

Harwardu...”

Čakal, kým sa auto pohne. Nemohol vidieť, že mala oči

plné sĺz, rovnako ako on. Stál na chodníku a ľudia doňho

vrážali.

Five Avenue tepala ruchom a smrdela výfukovými plynmi.

Nebo potemnelé hradbou mrakodrapov akoby sa každú chvíľu

chystali na neho zrútiť.

Uprostred desaťmiliónového mesta, uprostred celého

sveta bol sám, osamotený, dokonca sebou samým opustený. Tu

žila Sandra a syn Martin...

Potreboval peniaze, mnoho peňazí. Tak, ako vravel Miki,

krupier z miestneho kasína.

To, čo zarobil, nebolo málo, ale strovil to takmer

všetko na cestách. Pritom nerozhadzoval peniaze, nedoprial

si drahé hotely, stravoval sa sparťansky.

Sandre už prestal vypisovať. Zostala mu len matka. Tej

posielal farebné pohľadnice zo všetkých kútov sveta.

Svet bol plný sýtych farieb. Fotografické zábery

ukazovali tie najpôsobivejšie miesta. Nebo bolo pre naivného

vždy azúrové, morské vlnky príjemne spenené, pláž

s najjemnejším pieskom, palmy kráľovské, domorodkyne

kondenzovaná zmyselnosť, dedinky samá romantika, hotely

vrchol luxusu, veľkomestá supermodernosť, antické pamiatky

ožívali, slovom len exotika diaľok, vekov, samé lízanie

smotánky kdekoľvek turista zablúdil.

Matke nikdy necigánil. Len raz zamlčal, že sa chystá na

útek, že emigruje.

Písal jej teraz o tom, čo zažil. O tom, ako sa pretĺkal

po svete, ako šetril na cestu, ako sa prebíjal v práci. Aký

bol čím ďalej osamelejší, nevyrovnanejší, nespokojnejší, to

postrehla medzi riadkami.

Premýšľal v tmavej izbe, lebo nemohol spať, ako jeho

priateľka stewardka. Aj Sandra bola letuška.

Počúval, ako dievča pravidelne dýcha, ako vonku

prechádzajú ojedinelé autá. Cítil teplo jej tela, zvykol si

na šteklenie jej vlasov, ktoré sa rozliali po celom vankúši.

Pobolievala ho pravá strana brucha a pichanie sa

zosilňovalo. Chcel sa odpútať myšlienkami od tejto hlúpej

záležitosti, ktorá mu znepríjemňovala mníchovské fašiangy

a stretnutie s Angelou.

Vrátili sa nad ránom z maškarného bálu v Deutsches

Teather, ktorý sa nenadarmo volal Traumkulisse ─ Kulisa

snov.

Do Mníchova nemal ďaleko. Na Oktoberfest, na fašiangy

dostal od primára von Lesika voľno.

Tohoročný karneval zúril plnou parou. Nikdy predtým,

tak hovorili domorodci, nebolo tak veselo a rozpustilo.

Pritlačil si rukou brucho, zabolelo ešte viac. Odtiahol

prudko ruku, takmer zjačal od bolesti.

Keď človeku niečo chýba, je to tak ako s boľavým zubom.

Stále si overujeme, dotýkajúc sa jazykom, či ešte bolí.

Angelu stretol prvý raz v slivkovej uniforme a čiapke

Lufthansy. Na letisku v Madride fúkal nepríjemný vietor,

bola zima a ona mala tak isto ako jej kolegyne cez lodičku

uviazanú bledomodrú šatku.

Vlastne bolo to už druhé stretnutie s týmto

slamovovlasým namysleným stvorením. Na prospekte Lufthansy,

na titulnej stránke bola zobrazená uprostred posádky

zoradenej na schodoch lietadla.

Pozoroval často, ako si blahobytne vyzerajúci cestujúci

objednávajú nezmyselnosti a pokúšajú sa nadviazať kontakt

s letuškami. Stewardky boli kedysi superklasou. Dnes z nich

konkurencia leteckých spoločností spravila uponáhľané,

unavené servírky, ktoré, len čo lietadlo vzlietne, nemajú na

nič čas.

Po tretí raz stretol Angelu, keď sa opaľovala na okraji

bazéna hotela Delphin neďaleko tenerifského Puerto Cruz.

Dal si pristaviť lehátko do jej blízkosti, opaľoval sa,

čítal knihu o tomto najutešenejšom ostrove v skupine

kanárskych. Plával a vystríhal sa nielen osloviť ju, ba

dokonca sa na ňu pozrieť. Chystal si itinerár zajtrajšej

cesty po ostrove. Nevynechal ani jednu zaujímavosť, ani

jednu atrakciu.

Bol nádherný aprílový deň. Obloha bola skutočne

blankytná ako na pohľadnici, ktorú včera poslal matke.

Vyše tritisíc metrov vysoký Pico del Teide mal snehovú

čapicu a svahy Orotava boli plné zrejúcich banánov.

V parku hotela Delphine rástli vianočné hviezdy vysoké

ako stromy a ich farby predčili ukážkové kvety pani Goodovej

v Modrom salóne na Úrazovej klinike v St. Moritzi.

Keď sa blížilo k poludniu, zavolal čašníka.

Obrátil sa k stewardke a opýtal sa jej:

“Prepáčte, že vás vyrušujem. Dvom chutí lepšie. Smiem

objednať aj pre vás?”

Sňala veľké slnečné okuliare. Videla, že sa

bezstarostne usmieva. Boli to prvé slová tohto muža, odkedy

si prisadol. Bola zvyklá na ine správanie sa u mužov.Tiež sa usmiala.

“Prečo by nie. Som za.” Odpovedala a upravovala si

neposlušné ramienko na bikinách.

Dvaja muži, členovia posádky, ktorí sa celé doobedie

nepohli od jej boku, boli práve v bazéne.

Koniec ukážky

ISBN 80-85193-71-X

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Motto

Prológ

Tiráž