Ivo Engler

Rozhovory so psom

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Ivan Engler

ISBN 80-968597-7-3

Ivo Engler

ROZHOVORY SO PSOM

o menách v starogréckej mytológii

o vode života a smrti

o láske a žiarlivosti

Redakcia Mag.Ingrid Skalická

Cover design Hana Kohútová, 2001

Copyright Dr. Ivan Engler, Salzburg 2001

ISBN 80-968597-7-3

O B S A H

Hippokrates a jeho predkovia

Desať vlčích pravidiel

Xantipin denník a jej milenci

Matka Xantipa, syn Telemachos, pes Sokrates

Druhy psov a žien

Slávni psi

Manželstvo vyšlo na psí tridsiatok

Jachta Kalypsó

Voda života a smrti

Ľudia sa hryzú ako besní psi

Ľudské pravidlá

Starogrécka mytológia: Nomen est omen, meno zaväzuje

Jachta Odyseus, Kalypsó, jej dvojičky Apolón a Artemis

Keď povíchrica pominula

Úvod

Kde by sme prišli cestou lásky

keby sme len snili

kde by sme prišli

keby sme nešli

cestou lásky, ale žiarlivosti

Podobnosť tohto deja a opisovaných osôb so skutočnosťou nie je len náhodná, lebo v dnešných „psích časoch“ sa každé druhé manželstvo rozvádza, len každé desiate manželstvo žije v súlade. Len jeden pár z tisíc manželstiev, napriek rokom spolužitia, zotrváva v zaľúbenosti.

Život samotára nie je módou, stal sa prechodnou nutnosťou prežitia.

Budú našich potomkov vychovávať kapitolské vlčice? Stane sa každá žena silne emancipovanou? Alebo príde po rodine zase rodina s láskou a bez žiarlivosti?

Hippokrates a jeho predkovia

Stráž prenasledovala utečenca a volala na postávajúceho Sokrata:

„Chyť ho!“ Ale filozof sa nepohol a prenasledovaný utiekol.

„Sokrates, prečo si nechytil toho vraha?“

„Vraha? Čo rozumieš pod slovom vrah?“

„To je otázka! Vrah je muž, ktorý zabíja.“

„Teda mäsiar?“

„Nezmysel! Ten, kto pripraví o život iného človeka.“

„Aha, teda vojak!“

„To je na zbláznenie! Prirodzene myslím toho, kto v mieri iného pripraví o život!“

„Už rozumiem, myslíš kata!“

„Doparoma! Počúvaj a pochop konečne! Ten, kto iného zabije v jeho vlastnom dome.“

„Ach tak! Konečne chápem, máš na mysli lekára.“

„Čo ma nezabije, spraví ma silnejším.“

Friedrich Nietzsche

„Môj verný a múdry pes Sokrates, nielen ty sa môžeš chváliť slávnou minulosťou, odhliadnuc od neuveriteľnej reinkarnácie , ale aj ja, tvoj psí pán a priateľ. Nuž počúvaj pozorne a neskáč mi do reči, tak ako to máš v psom zvyku a v zdedenej náture filozofa.

Vieš, je to tak... Tvoj psí pán a priateľ, Hippokrates z Bratislavy, narodil sa v roku 1931 na Slovensku, v časoch svetovej hospodárskej krízy a hnedého diktátora.

Môj otec bol profesorom chirurgie v Aténach, tam spoznal krásnu Helenu zo Slovenska. Keďže v hippokratovskej rodine prvorodený syn sa stával lekárom, nikdy som nepomýšľal na iné povolanie ako na lekárstvo.

Stál som pod znamením blížencov, mal som byť mužom dvojakej tváre, s mnohými záujmami, mal som byť miláčikom Afrodity i ostatných žien. V ascendentne mal som Raka, vážiaceho si krásny domov a pohodu, no hrozili mi problémy vybrať si z množstva žien vhodnú partnerku. Podľa čínskeho horoskopu som bol vrtošivý, náladový cap. Bol som tiež ovplyvnený bohom vodstva Poseidonom, búrlivákom, hľadajúcim zážitky a spory, ale aj ničivo výbušným, ako morská víchrica. Napokon, podľa indickej Kámasútry som bol podobný býkovi, teda médium, čo sa týka veľkosti pohlavia.

Tri veci som nenávidel rovnako ako pomalé umieranie: klamstvo, extremizmus, a keď sa ma niekto pokúšal vydierať, vzkypela vo mne krv.

Bol som v podstate introvertný typ, mal som len zopár priateľov:

V detstve som sa priatelil s Heliom, vnukom manželského páru domovníkov v našej aténskej vile. Helios sa túžil stať slávnym detektívom, ako Sherlock Holmes, stal sa úradníkom. Ja som mal byť Dr. Wattson.Počas štúdia medicíny som sa kamarátil s kolegom, volal sa Hysteros, chcel byť hvezdárom a dívať sa do výšok vesmíru. Stal sa ženským lekárom a pôrodníkom.

Rodokmeň našej slávnej lekárskej rodiny dal sa sledovať po dávne časy.“

„Človek, ktorý sa môže pochváliť iba vznešenými predkami, podobá sa zemiaku: jeho najlepšia časť je pod zemou,“ povedal pes a potmehúdsky sa uškeril.

Nedal som sa vyviesť z rovnováhy, rozprával som ďalej:

„Hippokrates z Mykén bol zdravotníkom na dvore zlatom oplývajúceho kráľa Agamemnóna, ktorý kontroloval rozsiahlu grécku ríšu na brehoch Stredomoria.

Na zhotovenie osudového trójskeho koňa bol inšpirovaný čudným menom vojenského lekára, Hippokrates znamená ,moc koňa´...“

„Odyseus, muž všetkými masťami mastený, bol obyčajný tulák a sukničkár. Zanechal dokonca vlastného psa Argosa napospas osudu.“ Môj pes ma zase prerušil. Zazrel som naňho prísne a pokračoval som:

„Kráľ Agamemnón bol vrchným veliteľom Achájcov, jeho osobný lekár Hippokrates z Mykén sa stal armádnym chirurgom. Zaúčal ránhojičov do umenia ošetrovať zranených bojovníkov, učil vojakov k sebapomoci a k pomoci druhom v núdzi, podľa starobylého, generáciami osvedčeného porekadla, pomôž si človeče, aj bohovia ti pomôžu. Hippokrates z Mykén úspešne ošetroval ťažko ranených gréckych i trójskych bojovníkov a hrdinov. K zmierneniu bolestí používal ópium a mandragoru. Ošetroval sečné a bodné rany, amputoval končatiny, napravoval vytknutia a znehybňoval zlomeniny, odstraňoval hroty šípov z tela, rozpáleným skalpelom otváral hnisania.

Tajomnou ,vodou smrti´ úspešne liečil obávanú infekčnú hnačku, ktorá opakovane počas dlhého obliehania Tróje morila a kántrila vojakov viac ako zbrane, oheň a ľsti obhajcov...“

„Mne dávaš piť ,vodu života´?“ pýtal sa pes. „Čo je to za vedu?“

„Veď nemáš hnačku, Sokrates. A neskáč mi, prosím ťa, do reči. Ty neuznávaš boha, vedu, umenie, len dialektické rečičky a táraniny, kritizoval ťa kolega Nietzsche...“

„Nietzsche bol šibnutý, ale psov mal rád, musel to byť teda dobrý človek. No, pokračuj a nezlosti sa pre malichernosti, lebo malé príčiny vyvolávajú veľké následky,“ odvrkol pes.

„Hippokrates z Mykén bol úspešný a široko-ďaleko známy lekár. Len smrteľne zraneným nevedel pomôcť, lebo ich smrť si priali bohovia. Smrteľník proti vôli bohov nič nezmôže.

Od Hippokrata z Mykén pochádzajú slová: ,Kto chce byť úspešný a široko-ďaleko známy chirurg, musí ísť do vojny. Kto ide do vojny, musí rátať s málo úspešným a málo známym chirurgom, so slávnou smrťou hrdinu, alebo s potupným zajatím a otroctvom. Komu žičia bohovia, ten, keď ide do vojny, nemusí rátať s chirurgom, ba ani so smrťou, len so slávou, korisťou a otrokyňami víťaza. Je v prirodzenosti človeka, že si namýšľa byť miláčikom bohov, pokiaľ ho utrpenia nepresvedčia o opaku, najmä v súvislosti so ženami...“

„Bol aj tento lekár búrlivákom ako ty, môj pán a priateľ?“ pýtal sa pes.

„Bol ako všetci Hippokratovci. Napríklad krásnu Helenu, manželku starého spartského kráľa Meneala, ktorý bol brat kráľa Agamemnona, veliteľa Achájcov, nazval sprostou kravou pretože sa dala zviesť hosťom no ušla s ním akurát do Tróje a zapríčinila tak katastrofu, sprostou kravou. Sukničkára princa Parida označil dokonca za hlupáka, ktorý pre trošku mlieka uniesol celú kravu.

Môj predok, učil sa lekárstvu v Egypte, sa vyhováral, že dokonca egyptská bohyňa lásky Háthor, alebo aj niektoré kráľovné boli zobrazované v podobe kravy. Bol by prišiel o hlavu, ale jeho nadriadený si uvedomil, že hlava vynikajúceho lekára, keď ju dá sťať nikomu z jeho ranených nepomôže. Potrestal burliváka tak, že namiesto podielu na koristi pridelia previnilcovi jednu krásnu, ale kravsky hlúpu trójsku zajatkyňu, čo pre múdreho, pacientmi zaťaženého lekára bude samo osebe primeraným trestom za hanobné reči.“

„Prepáč, že sa pýtam, ale raz niekto povedal, že nejestvujú hlúpe otázky, len hlúpe odpovede. Považoval si seba za málo úspešného a za málo známeho chirurga, keď si zavesil svoje zlaté remeslo na klinec a kuchtíš teraz ,vodu života a smrti´, skúmaš psie sny a psiu reč, ktorá nikoho, dokonca ani psov, nezaujíma?“

„Lekárstvo má byť povolaním, a nie remeslom. Keď trpezlivo vyčkáš, dočkáš sa odpovede.

Najslávnejší predok mojej lekárskej rodiny bol nesporne Hippokrates z Kósu, známy najmä učením o štyroch temperamentoch človeka.

Socha vystavená v múzeu na jeho rodnom ostrove znázorňuje ,nesmrteľného´ lekára dejín ako statného muža so súmernými údmi, ušľachtilou, zamyslenou tvárou, s pristrihnutými kučerami a plnou bradou.Devädesiatky, na vtedajšie časy dlhého veku, dosiahol optimistickým myslením, zdravým spôsobom života, a najmä striedmosťou v jedle a pití. Poznal a pil pravidelne vodu života. V okolí...“

„Aha, teda predsa vodu života ... nie vodu smrti,“ ozval sa pes. „Ty sa iste chceš stať nesmrteľným.“

„Vieš, to je tak... kto zo smrteľníkov po tom netúži? Človek sa chce zapísať do dejín. Pokladám sa za ctižiadostivého, ale zdá sa mi, že bohovia so mnou inak zamýšľajú...“

„Aký temperament máš, pán môj a priateľ, a aký mám ja, tvoj verný, múdry pes?“ vyzvedal Sokrates.

„Ty si sangvinik, ohnivý, vždy niečo porábaš, keď sa nudíš, hneď driemeš, alebo zaspíš.

Ja som zmiešaninou cholerika a melancholika. Raz som nad slnko jasný, zápalisto bojovný, ba samopašný. Druhý raz som akoby tmavou nočnou morou zablokovaný, neveriaci, vidiaci a očakávajúci rôzne nebezpečia a pohromy.“

„Aký typ bol Hippokrates z Kósu?“

„Tiež búrlivák, ako väčšina jeho predkov a potomkov, vrátane mňa, teda pravdepodobne cholerik.“

„Tvoje výčiny dobre poznám, môj psí pán a priateľ, ale čo porobil tvoj predok?“

„No... podpálil z protestu proti kňazom-lekárom, proti ich mystickej metóde liečenia, posvätný chrám boha liečiteľstva Asklepia. Predok by bol zle pochodil, podobne ako jeho rovesník filozof Sokrates z Atén, ktorý bol v roku 399 pred Kristom odsúdený na smrť za údajné bohorúhačstvo a navádzanie mládeže proti vrchnosti, keby nebol ušiel...“

„Pán môj a priateľ, najlepšie vieš, prečo som vtedy nezdupkal a volil smrť vlastnou rukou. Stratil som tri predpoklady k čestnému, mužnému životu: milovanú ženu, verného priateľa a vlastnú tvár pred bohmi a spoluobčanmi. Za svojvoľné siahnutie na život, darovaný bohmi, trpím podnes, ako posledný pes. “ Zažialil.

„Čo sa stalo, stalo sa. V dvestopäťdesiatom piatom vydaní klinického slovníka od Pschyrembela stojí v skratke všetko významné o medicíne, teda aj hippokratovská prísaha lekárov, ale žiadna zmienka o Asklepiovi, bohovi lekárstva.“

„Stál v prísahe aj zákaz kastrácie?“

„Nestál.“

„Večná škoda,“ ťažkal si pes Sokrates, lebo ako náruživý milovník sučiek sa kastrácie veľmi obával.

„V každom prípade, Hippokratove výroky sú aj po takmer troch tisícročiach stále aktuálne...“

„Moje filozofické výroky zostali tiež po takmer troch tisícročiach aktuálne, napriek tomu, že všetky diela spálila moja žena, zlomyseľná Xantipa...“

Vrátil som sa k svojmu rozprávaniu o predkoch:

„Hippoktares z Kósu hlásal: čo liek nevylieči, vylieči skalpel, čo skalpel nevylieči, vylieči oheň. Čo nevylieči oheň, zostane nevyliečiteľným. Lekár, ktorý je neporiadny, zle živený a nečistotný, nemôže sa ani poriadne starať o pacientov.“

„Aj psa treba poriadne živiť, a nie nechať ho pre módnu štíhlosť hladovať,“ reptal pažravý

pes, tváril som sa akoby som nepočul.

„Lekár má pri liečení používať všetkých šesť zmyslov: intuíciu, zrak, sluch, hmat, chuť aj čuch, ako dobrý poľovnícky pes.“

„Ber si zo svojho predka príklad, ja naučím ťa, ako sa ňuchá, alebo...“ radil môj pes, no tentoraz som mu ja skočil do reči:

„Prečo sa potom hneváš, keď ťa Telemachos zo žartu oňucháva? A ty môžeš?“

Sokrates chvíľu uvažoval, potom povýšenecky preriekol:

„Čo si môže dovoliť pes, to si nemôže dovoliť človek.“

“Život je krátky, umenie liečiteľstva dlhé, liečenie je neisté, kríza vážna,“ chcel som týmto klasickým citátom Hippokratesa ukončiť svoje rozprávanie.

„Ešte jedného predka, prosím,´´ zaprosil pes neočakávane.

„Môj starý otec Hippokrates z Atén bol emeritným profesorom neurológie a psychiatrie. Jeho manželka, moja stará mama, volala sa Héra, bola príkladná manželka, žiadna krásavica, ale vyžarovala dôstojnosť a milotu, manžela si vážila, bola trocha žiarlivá, v každom prípade vynikajúca matka a majsterka gréckej kuchyne. Jej mezes nemal medzi predjedlami páru. Krátko po manželovej smrti vyšla na jej  prekvapenie jeho knižočka Pravda o ženách a zakrátko bola rozobraná. Prečítam z nej to podstatné:

,Podľa mojich rozsiahlych klinických i osobných skúseností existuje päť typov žien: Héra, Aténa, Afrodita, Kalypsó a Xantipa.

Muži sú žiadostiví a zvádzajú najmä Afroditu (alebo mladučkú Afroditku), bohyňu krásy a podchladenej lásky. Nepotrebuje lásku vyznávať ani sa o manžela priveľmi starať. Tak ako presilou, ľsťou a vytrvalosťou obliehaná Trója nedokáže sa ubrániť. Ako milenka je darom bohov, ako manželka je femme fatale, skoro zahubila žiarlivého Hefaista. K tomuto typu patrila aj Helena z trojskej vojny.

Mužov žiadostivá, zvádzajúca a obskakujúca je nymfa Kalypsó (alebo mladučká nymfička). Opakuje slová lásky, dojímave sa stará o partnera, je však v sexe náročná nymfomanka. Sedem rokov držala v područí Odysea, ktorého zásluhou padla Trója, zostarnutého hrdinu takmer umilovala. Ako milenka je nymfa darom bohov pre potentného hrdinu, ako manželka umiluje aj oddiel trójskych hrdinov.

Múdra, mužská a agresívna Aténa je dnes čím ďalej tým častejším typom žien a domácka, spoľahlivá Héra čím ďalej zriedkavejšia...´ tak písal môj starý otec o ženách...“

„O Xantipe čítaj, prosím...“ súril ma priateľ.

„Vieš, to je tak...Môj predok píše: ,Žena môže byť sudbou bohov psychicky nenápadná alebo psychopaticky nápadná Xantipa, postrach mužov i manželov. Môže byť prehnane panovačná, žiarlivá, pomstichtivá, hádavá, klamajúca, zaťatá, márnotratná, lenivá, maškrtníčká, nepresná, neporiadná, tuhá fajčiarka, alebo pijúca litre čiernej kávy, či alkoholu, posadnutá spolkárstvom a sektárstvom, hysterická a neurotická. Xantipa môže vlastniť všetky tieto neduhy dokopy, v podstate je zvodnou cundrou...“

,,Bohovia majú ma v láske, poznal som dokonca dve Xantipy...“ zašeptal s povzdychom pes, zdvihol viečka a prevrátil oči.

Bol čas ísť sa vyvetrať.

Môj verný a múdry pes Sokrates bol schizofrenický tvor. Bol raz pes, inokedy filozof, zriedkakedy sa správal súčasne ako pes aj ako filozof. Ako pes pravidelne požadoval za každého ročného obdobia, za každého počasia, najmenej trikrát denne, výdatnú prechádzku.

Nasadol som teda na starý bicykel, statočne som šliapol do pedálov. Cestou sme v  Platanovej alebo Gaštanovej aleji stretali mnohých psov s pánmi alebo s paniami na prechádzke. U manželov sa dalo hneď spozorovať, kto je dominantný, ten šiel niekoľko krokov popredku. Zaľúbenci sa prechádzali vždy pekne pri sebe, často sa držali za ruky alebo okolo pása, hladkali a bozkávali sa. Manželia sa nikdy nedržali za ruky, nikdy sa nehladkali a nebozkávali.

Za drôteným plotom jednej vily neustále, deň i noc, striehol obrovský, hrôzu vzbudzujúci miešanec medzi nemeckou dogou a vlčím psiskom. Keď zbadal verného a múdreho psa Sokrata, začal zúrivo brechať. Na brechot odpovedal Sokrates, podľa psieho pravidla, tiež brechotom. V okamihu sa obaja psi rozbehli ako pri pretekoch anglických chrtov, bežali závratnou rýchlosťou vedľa seba, oddelení len drôteným plotom. Keď dosiahli koniec pozemku, vrtko sa obrátili, neprestávali brechať a ceriť hrozivé zuby a rozbehli sa k opačnému koncu pozemku a zase späť, jeden pes neubránil a druhý pes nedobil svoju stranu psieho revíru, oddeleného drôteným plotom.

O chvíľu môj pes zavetril sučku, prudko sa rozbehol jej voňavým smerom. Mladá milá sučka, zlatosrstý retriever, zacítila bielo-čierneho dalmatína. Jej postaršia psia pani mala výzor psej priateľky. Sokrates, skúsený milovník, začal pôvabnú mladú sučku oňuchávať. Priateľsky vrtel chvostom, zaskuvíňal, aby vstala, aby ju mohol poobdivovať, aby nemala strach, že jej ublíži, lebo vie, čo sa medzi psami patrí . Sučka sa teda, už bez strachu, no stále ešte s rešpektom, postavila a začala vrtieť, tiež priateľsky, ba koketne, chvostíkom. Sučka oňuchávala nového partnera. Zaľúbila sa prvý raz v živote na prvé pričuchnutie, ktoré trvalo len niekoľko sekúnd. Škoda, že nebola v čase párenia. Zaľúbení psi sa rozbehli v závratných kruhoch, neočakávane menili smer, dotýkali sa pritom skoro stále bokmi.

Moja manželka, psychologička Xantipa, tvrdila, že vyhľadávam spory, som hašterivý, každému časom idem na nervy a živím právnikov. S galopujúcim vekom vraj moje negatívne vlastnosti nápadne zosilneli a pozitívne zoslabli.

Pred istým časom som mal naozaj menšie nedorozumenie, tentoraz, žiaľ, so susedom.

Najprv dal bez príčiny vyrúbať mladé urastené stredozemné borovice, ktoré poskytovali blahodarný tieň v južanskom úpeku a upevňovali pôdu, najmä počas prudkých lejakov, na vŕšku Philonappos nad Aténami, kde stáli naše obydlia. Potom chcel priamo na hranici našej záhrady postaviť murované garáže. Živý plot z krásnych, ale citlivých tují by vyšiel pri kopaní základov alebo pre tieň múra na skazu. Nesúhlasil som s takým návrhom, sused musel garáže začať stavať o dva metre ďalej. Tuje od tých čias neprospievali bohvieako, ale nevyšli aspoň navnivoč. Môj sused od tých čias prestal odpovedať na pozdrav, a keď stretol mňa alebo hocikoho z rodiny, zlostne zazeral.

Mal som podozrenie, ale nijaký dôkaz, že sused zlomyseľne hádže do trávnika našej záhrady kúsky hrubého drôtu. Keď som motorovou kosačkou kosil vyrastenú trávu, drôt sa dostal do nožov rotora a poškodil ho. Vymrštil nielen pokosenú trávu, ale aj hrubý kus drôtu. Presekol mi gumovú čižmu, ale noha ostala uchránená. Aj také veci sa stávajú... Pri najbližšej prechádzke čupol si náš inak krajne čistotný pes pred susedovým domom a vyšpinil sa mu pred bránku. Páchnucí signál psieho nesúhlasu za nesusedské spôsoby.

Sokrates napriek mojim výčitkám túto pomstu zopakoval trikrát za sebou. Vždy keď sa do rotora dostal kus drôtu. Od tretej psej voňavej pomsty som už kosil bez vážnejšej príhody. Od tých čias si ani náš pes Sokrates nekvokne pred susedovou bránkou.

V súvislosti so psou ,kakou´ povedal môj pes potmehúdsky:

„Moje svetoznáme grécke meno Sokrates sa skladá zo slova ,sokáki´, čo znamená ulica a zo slova ,krátos´, čo znamená moc.Ako filozof mal som svojím učením moc nad poslucháčmi z ulice. Ako pes nad svojim pánom a priateľom. Musíš ísť so mnou von, kedy sa mi zachce na potrebu. Na ulici ťa moja ,kaka´môže potešiť, že vravíš bravo-bravo, alebo zarmútiť, že vravíš fuj-fuj, keď ju musíš odpratať, alebo uniknúť ako zločinec pred zákonom.“

Ako vedca ma zaujímalo aj psie cikanie s trojakou funkciou: odľahčiť mechúr, značiť revír a  odoslať čuchový e- mail cez world wide web (cez skaly, stromy, pneumatiky áut, múry, brány a podobne) spájajúci všetkých psov zemegule, nekonečnosťou čuchových informácií.

V moči, v tejto zázračnej, vždy rozlične voňajúcej a sfarbenej vodnatej tekutine nachádzali sa všetky látky, hormóny, mediátory, aj toxíny žijúceho stvorenia. Moč bol v psom internete home page cikateľa a čitateľovi, lepšie povedané pričuchávajúcemu sprostredkoval všetky psie informácie (pohlavie, vek, rasu, zdravotný a psychický stav, sociálne prostredie, záľuby, sexuálne záujmy a podobne).

Keď sme sa vrátili z prechádzky, môj verný a múdry pes zastal pod balkónom nad vchodom vily. Čakal viac-menej trpezlivo, pokiaľ mu handrou očistím laby aj chvost.

Pravidelne dvakrát týždne som mu hebkú a lesklú srsť dôkladne vykefoval, čo prijímal s očividným pôžitkom, s vyvrátenými očami a súhlasným stonaním. Pravidelne ráno a večer, ale vlastne pri každej príležitosti, som svojho verného a múdreho priateľa hladkal. Aj pes potrebuje endorfíny blaženosti, bez nich chradne a ochorie.

Sokrates bol fascinovaný šuchotom papiera. Raz ukoristil vrecúško sladkostí určené pre Telemacha, jeho brata zo svorky. Potom, ako Pavlovov pokusný pes vždy pribehol a začal slintať už pri samom zašuchotaní papierového vrecka, dokonca pri listovaní novín. Podmienené reflexy spojené s krmením si pes osvojil rýchlo a natrvalo. Pochúťkou mu boli aj zdravé jablká a mrkva, dokonca paradajky z našej záhrady alebo banány z trhu. Jablko, mrkva, paradajka, banány psovi? Môj dalmatín bol všežravec, mäsožravec i vegetarián, a najmä nenásytný pažravec. Každý človek sa dá kúpiť peniazmi, mnohí psi žrádlom. Xantipa raz na túto tému povedala:

„Tvoj verný a múdry pes Sokrates zabudne na vernosť i múdrosť, keď zaňuchá sučku.“

„Ak ho dáš vykastrovať, ako často navrhuješ, stane sa z nášho sukničkára pažravec- vysávač žrádla, stučnie ako prasa, zmení sa tiež psychicky“ namietal som.

„Rozprávaj ďalej, lebo sa chcem dozvedieť o tebe, tvojej rodine, o skúsenostiach so ženami všetko. Sľubujem ti, že ti nebudem príliš často skákať do reči.“ prosil ma po chvíli pes.

„Vieš, môj dobrý otec Hippokrates bol menší, trocha zavalitý, s bruškom, ale pri chôdzi sa pohyboval rychlo a pružne. Mal vyholenú hlavu, výrazný zahnutý nos šikovného Gréka. Mal bystré hnedo-zelenkavé oči a najmä pevne stavané citlivé prsty, v ktorých bez prestávky držal zapálenú cigaru. Bol ochotný ju odložiť, iba keď operoval. Jedol rád a s pôžitkom, pil dobré víno, ale ani pekné ženy neodmietal.

Rýchlo a cieľavedome urobil univerzitnú kariéru. Chirurgickú kliniku viedol pevnou rukou obávaného, ale uctievaného šéfa. Bol známy výbuchmi hnevu, ak sa okamžite neriadili podľa jeho prianí a rozkazov, ak prichytil niekoho pri klamstve. Pre pacientov mal však len vľúdne slová, súcit, najmä dôslednú, spoľahlivú odbornosť. Otcov čas bol vyplnený operovaním, vizitami, prednáškami. Na kongresy chodil nerád, na kultúru, alebo dokonca šport nemal čas

.

Voľné víkendy alebo sviatky trávil väčšinou u matky, mojej starej mamy Héry na rodinnom vidieckom statku na vŕšku Markopoulo. Otec s bratmi alebo priateľmi poľoval v okolí statku. Pri tejto spoločenskej príležitosti privádzal a zvádzal tam aténske krásky. Matka na nádejných nevestách vždy čosi našla. Syn teda s radosťou hľadal ďalej.

V roku 1930, keď otec dovŕšil štyridsaťšesť rokov úspešného a dobrodružného chirurgického i súkromného života, na prekvapenie priateľov, viacerých krásnych ctiteliek z aténskej smotánky, sa oženil s  neznámou cudzinkou. Najviac bola prekvapená, až sklamaná otcova mama Héra, lebo nevestu neprišiel predstaviť ani sa poradiť, ako to dosiaľ vždy robil.

Službukonajúci chirurg docent Hippokrates ošetroval v klinike súkromnú pacientku z Československa. Išlo o manželku J. E. Huberta, zámožného majiteľa viníc, vinární a medzinárodne známej továrne na sekt v Bratislave.

Mondénna pani Hubertová v topánkach s vysokými opätkami si pri prehliadke hrboľatého Akropolisu podvrtla členok. Zranenú sprevádzala jej dvadsaťšesťročná rozkošná dcéra Helena, do ktorej sa štyridsaťšesťročný docent chirurgie zaľúbil na prvý pohľad. Aj Helenu, elegantnú svetaskúsenú mladú ženu, fascinoval postarší zaujímavý a temperamentný južan. Bola niekoľko rokov zasnúbená s anglickým bankárom z daždivého a hmlistého Londýna, preto na dvorenie reagovala zdržanlivo, tak ako to dovoľovali náhodná prázdninová známosť a bontón.

Počas hospitalizácie pani Hubertovej venoval sa docent Hippokrates zvodnej Helene intenzívne a cieľavedome. Vybral si dokonca voľno a vyvolenej ukazoval Atény a okolie. Navštívili nielen všetky múzeá, ale aj známe reštaurácie, dokonca aj nočné lokály.

Od priateľa magnáta Miliarda si požičal luxusnú jachtu, samozrejme aj s posádkou, lebo môj otec sa vyznal vo všeličom, ale nie v lodiach. Pozval Helenu brázdiť azúrové Jónske more posiate ostrovmi. Plavba na rýchlej jachte, slaná triešť vody, pálivé slnko, morský vietor, kúpanie v krištáľovo čistom živle, jemný piesok v zátoke, kde spustili kotvu, grécka pikantná strava a ťažké víno, vlažné noci pod hviezdami a mesačným splnom... Helena nebola opevnenou Trójou.

Chirurgovia nevedú radi dlhé reči, sú zvyknutí konať rýchlo, v kritickej situácii čas je krátky, ak ide o životy v operačnej sále, a tu na jachte išlo o životné šťastie, lebo tmavovlasý Grék uniesol ryšavému anglickému bankárovi svetlovlasú Slovenku Helenu, ženu, po ktorej túžil v mladíckych snoch, ktorú obdivoval na plátnach kín. Matke Hére netrúfal si túto ženu, nehodiacu sa do gréckych noriem, predstaviť, lebo sa nechcel vystaviť napospas jej autoritatívnej mienke o moderných dievčatách, ktorú dobre poznal. Tentoraz nebol by matku poslúchol.

Helena telegraficky zrušila zasnúbenie s anglickým bankárom. Deväť mesiacov po zoznámení a sedem mesiacov po svadbe rodičov uzrel som v Bratislave svetlo sveta, pár rokov nato moja sestra Penelopa. Onedlho potom stal sa môj otec profesorom a šéfom chirurgickej kliniky v Aténach.

Na moje šieste narodeniny začala sa práve druhá svetová vojna, dostal som zo Slovenska od starých rodičov mladé šteňa, bielo-čierneho dalmatína s menom Sekt. Mal rodokmeň psieho šľachtica.

Moja krásna mama Helena nebola Grékyňou, ale Slovenkou, cudzinkou. Otec napriek tomu, že veľmi miloval našu mamu, nemal s ňou veselý, bezstarostný život, tak ako jeho rodičia, tak ako môj starý otec so starou mamou dominantnou Hérou.

Moja mama, ja som bol podľa všetkého mamin syn, bola múdra, scestovaná a predovšetkým krásna žena. Mala veľké detské modré oči, hebké plavé vlasy okolo symetrickej tváre s plnými perami. Jej chôdza na vysokých opätkoch bola vláčna. Matkin hlas bol melodický a podmaňujúci. Dávala v živote prednosť všetkému krásnemu a vzrušujúcemu.

Neznášala nepresnosť, neporiadok a nespoľahlivosť, lebo ona sama mala všetko a vždy pod kontrolou. Vedela byť aj prísna. Za neposlušnosť, nepresnosť, za odvrávanie, za jedno klamstvo, za prvú cigaretu dostal som zaucho, alebo prútom po lýtkach... Neskôr som sa bránil tak, že som nastrčil predlaktie, a keď si mama raz bolestivo narazila ruku, prestala ma trestať telesne.

Pochytil som od nej lásku ku knihám, priučila ma viacerým druhom športu, a najmä som jej povďačný, že mi vštepila uhladené spôsoby, sebadôveru a ctižiadostivosť.

Matka sa so mnou aj so sestrou Penelopou rozprávala slovensky, s otcom nemecky alebo francúzsky, s personálom a so svokrou lámavou gréčtinou s cudzím prízvukom. V Aténach, v našej starej vile po otcových rodičoch na úpätí Philonapposu, v blízkosti Sokratovej väznice, napriek tomu, že mala výhľad na Akropolis, necítila sa dobre. Ani keď dala vilu zmodernizovať a čierny nábytok a ťažké plyšové závesy vymenila za svetlý nábytok a ľahké biele záclony. Celý náš dom presvitol, zradostnel, len mama zostala zachmúrená.

Helene neprekážala svokra Héra, ktorá jedlom rozmaznávala dospelého syna. Helene chýbalo predovšetkým rodisko, Slovensko, Bratislava, kde vyrástla a mala priateľky a priateľov.

Mama veľa čítala, hrala na klavíri, chodievala do opery alebo do tenisového klubu zahrať si tenis, alebo zobrala nás deti autom, riadila lepšie ako otec, zaplávať si k moru. V poslednom čase sa dala tkať koberce, vraj ju to uspokojuje. Jeden veľký a dva malé modré koberce v spálni s nádhernými motýľmi pávym očkom vo farbách dúhy sú od mojej dobrej mamy, nechcel by som sa s nimi rozlúčiť.“

„Motýle liahnu sa z odporných zakuklených lariev,  nie sú na jedenie... navyše sú prelietavé... žijú jedno leto... nerozumejú psej reči, ani vôni..., alebo?“

„Sokrates, ty nemáš zmysel pre krásu a umenie... ., vieš to je tak, moja mama Helena bola citlivou umelkyňou aj v spôsobe života. Nevedela si vysvetliť, ba zarmucovalo ju, že milujúci manžel sa od medových týždňov tak zmenil. Zriedka mal pár hodín pre ňu, nikdy si nedoprial voľný víkend, nehovoriac o dovolenke. Ak mal voľno, vyhľadával spoločnosť matky Héry. Mama začala fajčiť z dlhej chvíle. Aj tak sa dá dôjsť k endorfínom blaženosti, ale aj k  neduhom.

„ Manžel posledný čas veľmi pribral, namáhavo dýcha. Zaspí, len čo sa uloží do postele, akoby som nejestvovala...“ ťažkala si Helena svokre Hére v nádeji, že u nej nájde pomoc. Márne.

„Mužov treba brať, akí sú,“ odpovedala chlácholivo a vyhýbavo svokra Héra.“V klinike ťažko pracuje, domov príde unavený, potrebuje si odpočinúť dobre sa najesť a vyspať sa...“

„Dovolenka by nám obom prospela. Iní chodia s rodinou k moru alebo do vrchov, my trčíme v Aténach.“

„Hippokratovci majú dosť rozptýlenia s pacientmi a doma si oddýchnu, na dovolenky nikdy nechodili,“odvrávala svokra. neveste Helene, ktorá jej zobrala syna, ktorá sa nenaučila manželov materinský jazyk, nemala ju v láske najmä potom, čo obrátila celú vilu, ktorú ona s mužom postavila a zariadila, hore nohami.

Raz či dvakrát do roka sme s mamou cestovali k starým rodičom do Bratislavy. Mama bola na Slovensku ako vymenená. Očarila nielen vedomosťami z archeológie, pútala spoločnosť aj rozprávaním o knihách. Najmä rúči slovenskí muži boli Helenou fascinovaní. Ja som sa snažil byť vždy v blízkosti mamy, najmä večer, a búrlivo som protestoval, keď chcela bezo mňa niekam odísť. Dokonca dalmatín Sekt, ktorého sme brávali so sebou, bol na mamu žiarlivý, keď sa s nejakým mužom, trebárs i s rodinou objatím zvítala. Postavil sa na zadné laby a snažil sa ich hlavou a vrčaním rozdeliť. Nielen Sektovi, ale aj mne sa Helena veľmi páčila, nielen ako matka, ale ako žena, svojím zjavom, pohybmi. Vedel som presne, že keď vyrastiem, nájdem si priateľku, ba manželku len takú, ktorá sa mojej krásnej mame bude podobať. Budem sa však mojej láske venovať dňom i nocou.

.

Vlasť mojej matky, moje rodisko, krajina starých hradov a zámkov maďarskej šlachty, bývalých pánov nad slovenskými poddanými, ma fascinovala. Zbojník Jánošík s jeho dvanástimi hôrnymi druhmi mi boli sympatickí.

Bol som nadšený pohorím Vysokých aj Nízkych Tatier, vrcholcami pokrytými v zime i lete snehom. Pastieri oviec nosili kroje so širokými klobúkmi, opierali sa o valašky, sekery s dlhým poriskom, pískali na píšťalách, na dlhočizných fujarách, vyrezávaných z dreva. Mladé ženy a dievčence v pestrých krojoch pri hrabaní sena spievali. Slovenčinu som ovládal ako materčinu, rozumel som dobre podmaňujúcej melodickej reči, textu piesní o ťažkom i radostnom živote.

Vypukla druhá svetová vojna, fašistické Nemecko obsadilo Čechy, na Slovensku vznikol v roku 1938 so súhlasom diktátora Adolfa Hitlera nacionalistický slovenský štát. Začala sa deportácia židov. V tom istom roku obsadili nemecké a talianske fašistické vojská Grécko. Židovské obyvateľstvo, najmä zo Solúna, bolo vyvlečené do koncentračných táborov. V Grécku začali okupantom klásť ozbrojený odpor partizáni, podobne ako na Slovensku.

Klinika, ktorú viedol otec, bola preplnená ranenými vojakmi. Aj naša mama vypomáhala ako ošetrovateľka. Môj otec ma raz zobral do kliniky, ba i do operačnej sály, keď vojakovi amputoval roztrieštenú nohu. Mne prišlo zle. Hanbil som sa za túto slabosť a zaumienil som si otca nesklamať“.

Čakal som, že sa pes Sokrates začne vypytovať, čo je vojna, prečo sa ľudia masakrujú ako za trójskej vojny pred tritisícpäťsto rokmi. No pes sa nepýtal, hoci mal zmysel pre spravodlivosť a súcit. Keď sme sa hádali, zastal sa vždy slabšieho. Keď niekto bol chorý, prišiel ho utešovať, lízal mu ruku a túlil sa k nemu, ba spal tesne pri jeho posteli.

„Mám pokračovať?“

Pes sa zamyslel a spustil:

„Podľa psích pravidiel nie je rozdiel medzi dobrom a zlom, majú spoločné korene, len ich plody sú rôzne. Ľudia rozlišujú dobro a zlo, ale trpia pre oboje. Pre to prvé, že ho nemôžu dosiahnuť, pre to druhé, že sa ho nemôžu zbaviť.

S veľkým strachom a sebazaprením vybral som sa raz tajne, ako zlodej, v mojom predošlom živote na Olymp, kde mali sídliť bohovia. Chcel som sa ich opýtať na tri podstatné problémy života, lebo to, čo hlásali kňazi a vrchnosť, nebolo logické, skôr bájka pre deti, alebo...“

„Čo si sa chcel dozvedieť?“

Pristihol som sa, že som psovi skočil do reči, ale on na mňa nezazrel, pokojne mi odpovedal:

„Skadiaľ človek prišiel, akú má na tomto svete úlohu a kam sa po smrti poberie...“

„Ja by som sa pýtal, ako treba pripraviť vodu života a smrti, ako treba zaobchádzať s Xantipou.“ Zase som svojmu vernému a múdremu psovi skočil do reči. Zaumienil som si, že nabudúce si hryznem do jazyka.

V poslednom čase už nebolo treba dať môjmu psovi napiť vody života, uvádzať ho do hypnotického spánku, z elektród odoberať zápisy mozgovej činnosti a cez počítač digitálny zápis dešifrovať a preložiť do slovenčiny, v ktorej pes rozmýšľal, sníval a hovoril, lebo jeho materčinou bola moja materčina, ľubozvučná, melodická slovenčina, a nie filozofická, rétorická gréčtina. Po rokoch laboratórnych rozhovorov so psom rozumel som postupne psej reči aj bez techniky.

Koniec ukážky

ISBN 80-968597-7-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Úvod

Hippokrates a jeho predkovia

Tiráž