Copyright © 1991, Barbara Woodová

Translation © Daniel Trubač, 1995

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE DREAMING

přeložil Daniel Trubač

Redakční úprava Marie Válková

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2003

shop@alpress.cz

ISBN 978-80-7466-926-2 (ePub)

ISBN 978-80-7466-927-9 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Tuto knihu s láskou věnuji svému bratru Richardovi.

Zvláštní poděkování několika výjimečným protinožcům:

Chrisi Bennettovi z Newsteadu v Tasmánii za jeho detailní studie, úzkostlivě pečlivé poznámky, rozhovory, kazety a trpělivé odpovědi na stovky otázek. A také za to, že tak dobře zná Západní Austrálii.

Rodině Lewandowských, také z Tasmánie, za podporu i víru ve mě, a především za jejich neúnavné a vždy optimistické úsilí získat pro tuto knihu zapomenuté a záhadné materiály.

Panu a paní Peter Cameronovým ze Západní Austrálie za to, že mi dali nahlédnout do života na ovčí farmě.

Lucy Lewandowski-Porterové za vzorky vlny, návod k předení a zvláště cituplné uvedení do duchovního světa domorodých žen.

A v neposlední řadě odborným poradcům L. a B., jejichž motto zní: „Historie je naší prací.“

KNIHA PRVNÍ

1871

Kapitola 1

JOANNĚ SE ZDÁL SEN.

Viděla sebe samu zavěšenou do mladého pohledného důstojníka. Byla mu vděčná za jeho oporu, ale jinak vůči jeho pozornosti zůstávala chladná. Nevšímala si ani britských vojáků, kteří stáli v pozoru ve slavnostních uniformách, ani elegantních dam v dlouhých šatech a kloboucích. Důstojníci na koních pozvedli šavle, zasalutovali a do hrobu byly spuštěny dvě rakve. Joanna si uvědomovala jen jedno: ztratila jediné dva lidi, které milovala, a v osmnácti letech se tak na světě ocitla dočista sama.

Vojáci zdvihli pušky a vypálili salvu do vzduchu. Vylekaná Joanna vzhlédla k modré obloze, jež se náhle jako by roztrhla vedví. Přes svůj černý závoj viděla slunce, které jí připadalo až příliš veliké, až příliš žhavé, až příliš blízko zemi.

Nad hroby sira Petronia a lady Emily Druryových začal velitel číst smuteční řeč. Joanna po něm vrhla nechápavý pohled. Proč nehovoří jasně? Nerozuměla tomu, co říkal. Rozhlédla se kolem po lidech, kteří se shromáždili, aby naposledy vzdali hold jejím rodičům; všimla si, že mezi nimi jsou sluhové právě tak jako nejvyšší armádní důstojníci a královská elita Indie. Nikomu z nich se velitelova řeč zjevně nezdála zmatená ani jinak neobvyklá.

Joanna cítila, že se muselo stát něco děsivého; náhle dostala strach.

Pak ztuhla: Na okraji davu stál pes, který zabil její matku.

Ale to zvíře přece zastřelili! Joanna sama viděla, jak toho psa nějaký voják zabil. A přesto tu stál. Upíral na ni své černé oči, když se zvíře začalo přibližovat, Joanna se pokusila vykřiknout, ale nemohla.

Pes se k ní rozběhl, připravil se ke skoku, ale místo aby ji napadl, vzlétl přímo k obloze a rozprskl se na tisíc zářivých hvězd.

Ty hvězdy se jí točily nad hlavou v ohnivém víru a ohromovaly ji svou krásou.

A pak se hvězdy začaly formovat do souvislého tvaru, přes celou oblohu se klikatila dlouhá hvězdná dráha posetá démanty. Nebyla to ale dráha jako taková; pohybovala se.

Dráha se proměnila v obrovského hada vinoucího se přes celé nebe.

Démantový had se začal rozvíjet a plazil se směrem k Joanně. Cítila, jak ji zalil chladný žár hvězdného ohně. Sledovala, jak mohutné tělo hada roste a roste, až ve středu jeho hlavy spatřila jediné, ohnivě planoucí oko. Had rozevřel čelisti. Tma v jeho útrobách svojí černotou připomínala tunel smrti, který hrozil, že ji záhy pohltí.

Vykřikla.

Prudce otevřela oči, ale několik okamžiků pak ještě nevěděla, kde je. Pak ucítila něžné houpání lodi a v příšeří spatřila stěny lodní kabiny. A vzpomněla si: je na palubě parníku Estella směřujícího do Austrálie.

Posadila se a sáhla po zápalkách na malý stolek vedle postele. Ruce se jí třásly tak, že ani nemohla zapálit lampu. Ovinula si kolem ramen šál, vstala a přistoupila ke kruhovému okénku kajuty. Chvíli s ním musela zápasit, ale pak se jí je podařilo otevřít. Ucítila ve tváři chladivý dech oceánského větru, zavřela oči a snažila se uklidnit.

Sen se zdál tak skutečným.

Několikrát se zhluboka nadechla a zaposlouchala se do uklidňujícího praskání trámů a vrzání v lanoví. Pomalu se vracela do reality. Byl to jen sen, říkala si. Jen další sen…

Joannina matka, lady Emily, si zapsala do deníku: „Jsou naše sny poutem k duchovnímu světu? Přinášejí nám poselství nebo varování nebo odpovědi na záhady?“

Kéž bych to věděla, mami, pomyslela si Joanna, hledíc na hladinu oceánu táhnoucí se do dáli až kamsi ke hvězdám.

Joanna se kdysi nechávala unášet mocným kouzlem hvězd zářících nad Indií, ale nyní si uvědomila, že nebylo ničím ve srovnání s impozantní nádherou této noční oblohy. Hvězdy vytvářely seskupení, jaká nikdy předtím nespatřila. Majáky, jež jí dodávaly jistoty v dětství, se ztratily v dáli a nové na ni mrkaly shora. Protože tohle byla jižní polokoule.

Přemýšlela o snu, který se jí právě zdál, a o tom, co by mohl znamenat. Že se jí zdálo o pohřbu, bylo pochopitelné, snad i ten pes. Ale proč hvězdný had a všechna ta hrůza? Proč měla pocit, jako by ji měl had každým okamžikem pohltit?

Několik týdnů před smrtí si lady Emily zapsala do deníku: „Mučí mě sny. Jeden se mi stále vrací, nedokážu si jej vysvětlit, ale nesnesitelně mě děsí. Ostatní sny jsou jen zvláštními obrazy událostí, které nejsou nijak mrazivé, ale připadají mi neuvěřitelně skutečné. Mohly by to být ztracené vzpomínky? Je možné, abych si konečně začínala vybavovat své dětství? Kéž bych to věděla, cítím totiž, že jedna z odpovědí na můj život se skrývá právě v těchto tajemných snech. Tu odpověď musím najít co nejdříve, jinak zahynu.“

Joannu náhle vytrhly z myšlenek zvuky, které k ní doléhaly z vodní hladiny, mužský hlas ve tmě volající „zaber, zaber, zaber“, doprovázený cákáním vesel zařezávajících se do vody. To Joanně připomnělo, že Estella uvázla v bezvětří.

„Něco takového jsem jakživ neviděl,“ řekl kapitán den předtím. „Za všechna ta léta, co jsem na moři, se mi nestalo, abych se v téhle zeměpisné šířce dostal do bezvětří. Zaboha si to nedokážu vysvětlit. Asi budu muset poslat posádku do člunů veslovat a zkusit se z toho dostat.“

Joanna cítila, jak se jí zmocňuje čím dál tím větší strach.

V Allahabádu, v sanatoriu, kde strávila několik týdnů, aby se zotavila z náhlé smrti obou rodičů, se Joanně zdálo, že se právě tohle stane.

Proč? napadlo ji a zachvěla se, přestože měla kolem ramen ovinutý šál. Pronásledovalo snad něco moji matku, aby se teď pustilo přes oceán i za mnou a nakonec zahubilo i mě?

„Musíš jet do Austrálie,“ řekla lady Emily několik hodin před smrtí. „Musíš podniknout cestu, na kterou jsme se měly vydat spolu. Něco nás chce zahubit a ty musíš najít pramen toho zla a učinit tomu všemu přítrž, jinak tvůj život skončí právě tak jako můj, předčasně, aniž by kdokoli věděl proč.“

Joanna se odvrátila od okénka a rozhlédla se po kajutě. Jako bohatá mladá žena si pro dlouhou cestu z Indie do Austrálie mohla dovolit vyhovující kajutu, což vítala, neboť netoužila po žádných spolubydlících. Potřebovala být sama se svým žalem. Potřebovala čas na to, aby si vyjasnila, co se vlastně stalo s její rodinou i s ní samou; aby pochopila, co ji žene na druhou stranu světa, do země, o které věděla tak málo.

Pohlédla na papíry na malém psacím stolku. Byly to listiny, které náležely k dávnému dědictví po prarodičích, jež nikdy nepoznala. Pracovala na jejich rozluštění, právě tak jako se snažila porozumět jejich podivnému smyslu Joannina matka. Na stole ležel i matčin deník, „životní kniha“ lady Emily, plná snů a obav i marného snažení porozumět tajemství vlastního života: ztracených let, na která jí nezůstaly žádné vzpomínky, a zlých snů, jež se zdály předcházet děsivou budoucnost. K Joannině dědictví po prarodičích patřil i právní dokument o vlastnictví půdy. Nikdo ale nevěděl, kde leží pozemky uvedené v tomto dokumentu, proč je Emilyini rodiče zakoupili, ani zda na nich kdy žili.

„Joanno, mám velmi naléhavý pocit,“ svěřila se Emily na sklonku svého života, „že odpověď na všechny otázky se nachází na místě udaném v té závěti, jmenuje se Karra Karra. Pozemek leží někde v Austrálii. Možná je to místo, kde jsem se narodila. Nevím. Někdy se sama sebe ptám, zda právě tam nežije nebo nežila žena, která mě pronásleduje v mých snech. Snad je tam i má matka a stále ještě žije, i když to je nepravděpodobné. Musíš najít Karra Karru, Joanno. Kvůli mně. Abys zachránila samu sebe. Abys zachránila své budoucí potomky.“

Abych zachránila sebe, abych zachránila nás všechny, ale před čím? napadlo Joannu.

Na stole ležel i dopis, pobouřený dopis, v němž stálo: „Tvá řeč o kletbě je urážkou Boha.“ Dopis nebyl podepsaný, ale Joanna věděla, že jej napsala teta Millicent, která vychovala její matku, Emily Druryovou, a která měla takový strach z minulosti, že o ní naprosto odmítala mluvit. Zbývala už jen miniatura lady Emily, krásné ženy se smutnýma očima. Jak všechny ty předměty zapadaly do hádanky života této ženy? A co měly navíc společného s cílem Joannina života? ptala se sama sebe.

„Nemám nejmenší tušení, proč vaše matka umírá,“ řekl lékař Joanně. „Přesahuje to mé znalosti i mé chápání. Není nemocná, ale přesto ji pravděpodobně čeká smrt. Věřím, že nemoc postihla spíše jejího ducha než tělo, ale nedokážu vysvětlit proč, ani si nedovedu představit jakoukoli příčinu.“

Joanna o jedné věděla. Několik dní před tím se do vojenského objektu, kde sloužil její otec, dostal vzteklý pes. Podařilo se mu dostat Joannu do kouta, kde jen stála a třásla se, že pes zaútočí. Ale lady Emily se postavila mezi svoji dceru a psa, avšak právě v okamžiku, kdy pes vyskočil, vystřelil nějaký voják a mrtvý pes jim dopadl k nohám.

„Lady Emily vykazuje všechny příznaky vztekliny, slečno Druryová,“ řekl lékař, „ale ten pes vaši matku nepokousal. Je mi záhadou, proč by takové příznaky měla mít.“

Joanna se pohledem vrátila k okénku kajuty a rozhlédla se po temném oceánu. Slyšela muže v člunech, kteří se snažili táhnout parník nocí jako obrovské nevidomé zvíře.

Myslela na to, jak umírala její matka, bezmocná před silou, která ji pomalu zabíjela; na to, že jen několik hodin po smrti své milované ženy si plukovník Petronius přiložil ke spánku služební revolver a zmáčkl spoušť.

„Projevují se tajemné síly, má nejdražší Joanno,“ pravila jednou lady Emily. „Po všech těch letech mě povolávají k sobě. Budou chtít i tebe. Prosím... prosím, vydej se do Austrálie, zjisti, co se stalo, zastav tu zhoubu, tu kletbu, nedopusť, aby stihla i tebe.“

Joanna přemýšlela o tom, co jí matka kdysi vyprávěla. „Když mi bylo čtrnáct let, jistý námořní kapitán mě odvezl k tetě Millicent do jejího domu v Anglii,“ řekla lady Emily. „Cestovala jsem lodí, která zřejmě plula z Austrálie. Neměla jsem s sebou téměř nic. Nemluvila jsem. Nemohla jsem. Mohu se jen domýšlet, že ať už se v Austrálii stalo cokoli, nikdy jsem si to nedokázala vybavit. Muselo to být něco doslova nepopsatelného. Millicent mi posléze vyprávěla, že trvalo celé měsíce, než jsem jí řekla jediné slovo. Joanno, je třeba zjistit, proč a co se s naší rodinou v Austrálii stalo.“

Později, asi před rokem, kdy lady Emily slavila své devětatřicáté narozeniny, se jí začaly zdát sny, o kterých věřila, že by mohly být vzpomínkami na dávno zapomenutá léta. Popsala je ve svém deníku: „Jsem malé dítě, které drží v náručí mladá žena. Ta žena má tmavou pleť a všude okolo nás jsou lidé. V tichu na něco všichni čekáme. Pozorujeme vchod do čehosi, co vypadá jako jeskyně. Chci něco říct, ale někdo mě napomíná, abych byla zticha. Z jakéhosi nepochopitelného důvodu vím, že má přijít má matka. Chci, aby přišla. Bojím se o ni. Tady sen končí, ale je tak živý, vidím každý detail, cítím žár slunce na svém nahém těle. Nenapadá mě nic jiného, než že to musí být vzpomínka na má léta strávená v Austrálii. Co ale znamená?“

Joanna pohlédla vzhůru na souhvězdí známé jako Jižní kříž. Jeho špička ukazovala směr k Austrálii vzdálené již jen několik dní plavby. Byla rozhodnuta se tam dostat a najít hledané odpovědi. Když tehdy seděla na kraji matčiny postele a dívala se na lady Emily umírající na záhadnou chorobu, musela myslet na to, že je po všem. Matko, tvá léta plná strašlivých snů a bezejmenných strachů jsou u konce. Čeká tě věčný odpočinek.

V sanatoriu navštívil Joannu sen: viděla se v něm na lodi uprostřed oceánu, ta loď uvázla v bezvětří, měla nehybně prověšené plachty. Kapitán sděloval posádce, že zásoby potravy i vody se nebezpečně tenčí. Ve snu si Joanna uvědomovala, že je vlastně příčinou všech těch událostí.

Probudila ji hrůza z vědomí toho, že ať již po celý život pronásledovalo lady Emily cokoli, nezemřelo to s ní. Zůstalo to s Joannou.

Zatímco poslouchala muže, kteří se ve tmě opírali do vesel ve snaze vytáhnout Estellu z bezvětří, zmocnil se jí nový naléhavý pocit. Nemohla to být náhoda – její sen a nyní loď, která uvázla v bezvětří. Na tajemstvích, která pronásledovala její matku, muselo být něco pravdy. Joanna hleděla do noci a snažila se představit si kontinent, který je vzdálen jen několik dní plavby – Austrálii, kde možná čekají tajemství minulosti i budoucnosti.

„Melbourne! Přístav v Melbourne! Připravte se k vylodění!“

Joanna stála na horní palubě a spolu s ostatními cestujícími sledovala blížící se přístav Melbourne. Chtěla se co nejrychleji dostat z lodi, pryč ze své malé kajuty. Přehlédla dav, který se shromáždil na molu, aby uvítal loď, a pozvedla svůj zrak k siluetě metropole, která se rýsovala jen o něco dále. Myslela na to, zda za těmi budovami a kostelními věžemi, kdesi v srdci země, která po tisíciletí nepoznala nic než domorodé nomády, najde odpovědi na otázky své matky.

Byla spuštěna lodní lávka a důstojníci se shromáždili, aby se rozloučili s vystupujícími pasažéry. Joanna se přidržela zábradlí a vzhlédla k obloze, unesena její září. To světlo se nepodobalo žádnému, jaké kdy spatřila; nebylo to horké, pižmové sluneční světlo Indie, kde vyrostla, ani mlhavě měkké slunce Anglie, které viděla jen jednou jako dítě. Slunce nad Austrálií bylo silné a jasné; svou září a pronikavostí bylo až agresivní.

Zahlédla skupinku mužů, podle oděvu dělníků, kteří spěchali nahoru po lodní lávce. Jakmile se dostali na palubu, chopili se zavazadel a všeho, co se jim dostalo pod ruku, přičemž cestujícím slibovali, že odnos zavazadel je nebude stát více než penny nebo dvě. K Joanně přistoupil mladý muž tmavé pleti. „Vezmu vaše, slečno,“ řekl a již natahoval ruku po jejím lodním kufru. „Jen šest pencí. Kam máte namířeno?“

Joanna na něho zůstala civět. Bylo to její první setkání s domorodcem, s rasou, o které od narození tolik slyšela. „Ano,“ řekla po chvilce. „Jen dolů na molo, prosím.“

Uchopil držadlo jejího lodního kufru a začal jej zvedat, přitom se na Joannu usmál. Ale pak se výraz jeho tváře náhle změnil, dlouze se na ni podíval, zaleskly se mu oči, upustil kufr a rychle se odvrátil. Sáhl po proutěném koši, se kterým zápasila neznámá starší žena. „Mohu vám to odnést?“ zeptal se a vzdálil se na druhý konec paluby, pryč od Joanny.

Objevil se nosič z lodní posádky i s vozíkem. „Mohu vám vyložit kufr, slečno?“ řekl.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se a ukázala přitom na domorodce.

„Neberte to osobně, slečno. Nejspíš se mu zdálo, že je ten kufr příliš těžký. Tady nemají rádi těžkou práci. Zavezu vám to na molo.“

Následovala stevarda, ale nenápadně se otáčela a očima hledala domorodce. Zdálo se, jako by dočista zmizel.

„Tak jsme tady, slečno,“ řekl nosič, když dorazili na molo. „Čeká tu na vás někdo?“

Pohlédla na zástup na molu, z něhož lidé nadšeně mávali na cestující z lodi, a vzpomněla si na zápis v deníku své matky: „Občas přemýšlím, zda je nějaká šance, že členové mé rodiny dosud žijí někde v Austrálii. Snad moji rodiče?“

Joanna podala nosiči několik mincí a řekla: „Ne, nikdo mě nečeká.“

Uprostřed tlačenice se snažila myslet na to, co by měla udělat. Nejprve si musí najít místo, kde by mohla bydlet, a vymyslet, jak vystačit se svojí rentou; do doby, kdy by mohla nakládat se svým dědictvím, zbývalo ještě dva a půl roku. Potřebovala také nalézt někoho, kdo by jí mohl pomoci najít pozemek, který vlastnila její rodina; někoho, kdo znal Austrálii před sedmatřiceti lety.

Náhle si Joanna všimla, že se za ní cosi děje. Nějaký hlas volal: „Stát! Zastavte toho kluka!“

Otočila se a uviděla malého chlapce, který si razil cestu zástupem lidí na palubě. Vypadal, že mu může být asi tak čtyři nebo pět let, střídavě se vrhal jedním a pak druhým směrem, stevard stále za ním.

„Chyťte ho!“ křičel stevard a lidé po něm natahovali ruce. Chlapec se otočil, seběhl po lávce a prolétl kolem Joanny.

Sledovala jeho slepý úprk, jeho vyzáblé nohy v krátkých kalhotách, které zběsile kmitaly nahoru a dolů. Když ho stevard dohnal, chlapec se vrhl na zem a hlavou začal bušit o molo.

„Tak!“ řekl muž, vzal dítě za límec a zatřásl jím. „Nech toho!“

„Počkejte!“ zvolala Joanna. „Vždyť mu ubližujete.“

Poklekla vedle chlapce stočeného do klubíčka a uviděla, že má rozbité čelo. „Neboj se,“ utišovala ho. „Nikdo ti neublíží.“ Otevřela tašku, vyndala kapesník a lehce mu otřela hlavu. „Tak,“ řekla, „už to bolet nebude.“

Zdvihla hlavu a podívala se na stevarda. „Co se stalo?“ zeptala se. „Je celý vyděšený.“

„Odpusťte, slečno, ale já nejsem žádná chůva. Předali nám ho na palubu v Adelaide a někdo na něho musel dohlížet. Posledních pár dní strávil v podpalubí a byly s ním jen potíže. Nechtěl jíst, nechtěl mluvit…“

„Kde má rodiče?“

„Nevím, slečno. Vím jen, že s ním byla spousta problémů a že má vystoupit tady. Někdo by si ho tu měl vyzvednout.“

Joanna si všimla, že má ke košili přišpendlenou librovou bankovku a útržek papíru, na kterém stálo: ADAM WESTBROOK. „Jmenuješ se Adam?“ zeptala se. „Adame?“

Díval se na ni s vyvalenýma očima, ale nic neříkal.

Stevard začal sundávat librovou bankovku. „Mám dojem, že tohle je pro mě, za všechny ty trable.“

„Ale patří to jemu,“ řekla Joanna. „Nechte to být.“

Stevard se na ni chvíli díval, pozoroval její příjemnou tvář a hlas, který zněl, jako by byla zvyklá dávat rozkazy. Neunikl mu nákladný střih jejích šatů ani visačka první třídy na jejím kufru, takže usoudil, že musí patřit k někomu významnému. „Myslím, že máte pravdu,“ řekl. „Ne že bych neměl rád děti, víte. To jen, že mi dal pořádně zabrat. Celou cestu brečel a měl záchvaty jako teď. A nechtěl mluvit, neřekl jediné slovo. No, musím se už vrátit na loď.“ Než mohla Joanna cokoli dodat, zmizel stevard v davu.

Pozorně si prohlédla chlapcovu bledou a jemnou tvář. Napadlo ji, že kdyby ho mohla zdvihnout a podívat se na něho proti světlu, viděla by skrz něho. Snažila se přijít na to, proč byl na lodi sám a jaká šílená bolest či neštěstí ho mohly dohnat k tomu, aby si tak ublížil.

Vtom Joanna zaslechla muže, který se otázal: „Promiňte, slečno, ale je tohle Adam?“

Zvedla hlavu a zjistila, že hledí na přitažlivého mladého muže s energickou bradou, rovným nosem a vráskami od ostrého slunce kolem očí.

„Já jsem Hugh Westbrook,“ řekl a smekl klobouk. „Přišel jsem pro Adama.“ Usmál se na ni, poklekl na koleno a řekl: „Ahoj, Adame. Přišel jsem, abych tě vzal s sebou domů.“

Když na hlavě neměl klobouk, napadlo Joannu, že vidí jistou podobnost mezi mužem a chlapcem – stejná ústa s tenkým horním a plným spodním rtem. A když se muž na chlapce vážně podíval, objevila se mu mezi obočím stejná svislá vráska, jaká se zařezávala do čela chlapci.

„Mám dojem, že musíš být trochu vystrašený, Adame,“ řekl Westbrook. „To nic. S tvým tátou jsme byli bratranci, takže jsme jedna krev. Ty jsi taky můj bratranec.“ Natáhl ruku, ale Adam ucouvl a přitiskl se k Joanně.

Westbrook držel balíček zabalený v hnědém papíru a převázaný provázkem. Začal jej otevírat a řekl: „Tohle jsem ti přinesl. Myslel jsem, že by ti mohly přijít vhod nějaké nové šaty, takové jaké nosíme na Merindě. Vyprávěla ti matka někdy o mé ovčí farmě, o Merindě?“

Když chlapec nic neříkal, Westbrook se napřímil a řekl Joanně: „Tohle jsem koupil v Melbourne.“ Rozbalil bundu, která byla omotaná kolem klobouku a páru bot. „Dopis neříkal nic přesnějšího o tom, co by mohl potřebovat, ale tohle bude prozatím stačit. Později ti seženu další věci. Tady to máš,“ řekl a podal bundu Adamovi. Ale chlapec ze sebe vydal zvláštní výkřik a skryl si tvář v dlaních.

„Prosím vás,“ řekla Joanna. „Dovolte, abych vám pomohla.“ Vzala bundu a chlapci do ní pomohla, jenže byla příliš veliká a Adam se v ní celý ztratil.

„A co tohle?“ řekl Westbrook, ale když mu nasadil klobouk, zmizely v něm Adamovi oči i uši a zarazil se mu až na nose.

„Bože můj,“ Joanna na to.

Westbrook se k ní otočil. „Nenapadlo mě, že bude tak malý. V lednu mu bude pět let. Nejsem na děti zvyklý; zdá se, že jsem to neodhadl.“ Zamyšleně se na Adama podíval a pak řekl Joanně: „Představoval jsem si chlapce, který se o sebe dovede postarat. Nemám ponětí, co takový malý klučina potřebuje, a na ovčí farmě pracujeme v terénu od rána do večera. Je mi jasné, že bude vyžadovat značnou péči.“

Joanna se na chlapce podívala a pozorně si prohlédla ránu na jeho čele. „Musí mít nějaké trápení,“ řekla. „Co se mu stalo?“

„Ani přesně nevím. Před několika lety mu zemřel otec, Adam byl ještě batole. A nedávno zemřela i jeho matka. Jihoaustralský úřad mi poslal dopis, ve kterém mi sdělili, že Adam náhle osiřel, a požádali mě, abych se o něho jako jeho nejbližší příbuzný postaral.“

„Chudák,“ řekla Joanna sotva srozumitelně a položila ruku chlapci na rameno. „Jak zemřela jeho matka?“

„Nevím.“

„Doufám, že při tom nebyl. Je tak malý. Ale zdá se, že na něm něco zanechalo vážné stopy. Co se ti přihodilo, Adame?“ zeptala se ho Joanna. „Prosím, řekni nám to. Pomůže ti, když to někomu povíš.“

Ale chlapcovu pozornost upoutal mohutný jeřáb, který právě zdvihal na loď nějaký náklad.

Joanna řekla Westbrookovi: „Má matka, když byla velmi mladá, prodělala otřes. Stala se svědkem něčeho strašlivého a celý život ji to pak pronásledovalo. Nikdo ji z toho nedokázal vyléčit, nikdo jí nedokázal pomoci pochopit vlastní trápení ani jí dát lásku a něhu, kterou potřebovala. Vychovala ji má teta, která postrádala jakýkoli cit, a tak mám obavy, že se její rána nikdy nezhojila. Myslím, že ta vzpomínka z dětství ji nakonec i zabila.“

Joanna se zespodu dotkla Adamovy brady a zdvihla mu hlavu. „Ty nesníš, Adame, bdíš. Všechno je v naprostém pořádku, vážně. Bude o tebe postaráno. Nikdo ti neublíží. Já mám také špatné sny. Mám je neustále. Ale vím, že jsou to jen sny a že mi nemohou ublížit.“

Westbrook sledoval, jak konejšivě k dítěti mluví, všiml si, jak se k Adamovi sklání její štíhlé tělo jako eukalypt, který roste za farmou, napadlo ho, a když viděl, jak se jí podařilo chlapce utišit, řekl: „Děkuji za to, co jste pro nás udělala. Jste moc hodná, že jste pomohla. Jistě už spěcháte. Čeká-li tu na vás někdo, budou vás hledat, slečno…“

„Druryová,“ řekla. „Joanna Druryová.“

„Jste tu na prázdninách, slečno Druryová?“

„Ne, na prázdninách ne. S matkou jsme plánovaly společnou cestu do Austrálie. Chtěly jsme se podívat na některé věci týkající se naší rodiny a také po jistých pozemcích, které zdědila. Ale zemřela dříve, než jsme se dostaly z Indie. Takže jsem přijela sama.“ Usmála se. „Ještě nikdy jsem v Austrálii nebyla. Je ohromující!“

Westbrook se na ni dlouze zadíval, překvapilo ho nečekané zajiskření v jejích očích, které však vzápětí zmizelo. Za jejím úsměvem se skrývalo cosi, v čem rozpoznal strach. Slyšel v jejím hlase zvláštní zabarvení, jako by říkala docela obyčejné věci a zároveň skrývala nějaké tajemství. Uvědomil si, že před ním něco tají.

„Kde je ta půda, kterou hledáte?“ zeptal se. „Znám Austrálii dost dobře.“

„Karra Karra. Zní to domorodě. Je to tady ve Viktorii?“

„Promiňte, ale vážně nevím.“

Westbrook na ni ještě jednou krátce pohlédl a pak řekl: „Znám v Austrálii spoustu lidí. Byl bych jedině rád, kdybych vám mohl pomoci najít místo, které hledáte.“

„Ach,“ odpověděla. „To by od vás bylo velmi laskavé, pane Westbrooku. Ale vy musíte spěchat s Adamem domů.“

Díval se, jak si z tváře odhrnula zbloudilý pramínek vlasů, a byl zasažen delikátností jejího gesta. Rozhlédl se po mužích, kteří se shromáždili na molu, aby vrhali dotěrné pohledy po dámských cestujících. Někteří z nich drželi tabule, na kterých stálo: HLEDÁ SE MANŽELKA, MUSÍ UMĚT VAŘIT, POTŘEBUJI ZDRAVOU ŽENU, MANŽELSTVÍ MOŽNÉ. Několik odvážnějších volalo přímo na ženy vystupující z lodi. Westbrook si náhle představil Joannu osamělou v Melbourne, v drsném hraničním městě, kde bylo čtyřikrát více mužů než žen a kde by byla před muži hrubšího zrna bezbranná.

„Slečno Druryová,“ řekl, „mohu se vás zeptat, kde budete v Melbourne bydlet?“

„Předpokládám, že nejprve zajdu do hotelu, a pak se poohlédnu po nějakém penzionu nebo bytu.“

„Tak mě napadá, slečno Druryová, že bychom mohli jeden druhému pomoci. Vy potřebujete někoho, kdo by vám pomohl seznámit se s Austrálií, a já potřebuji pomoct s Adamem. Mohli bychom to dát dohromady? Vy mi na čas pomůžete s Adamem, než si u nás zvykne, a já vás zavedu na stopu k vaší Karra Kaře. Nebude to na dlouho, za půl roku se žením,“ řekl. „Moje farma, Merinda, není žádný zázrak, dovedu si představit, že jste zvyklá na mnohem větší přepych. Dům tvoří z větší části veranda a zbytek drží pohromadě silou vůle. Ale můžete jej mít s Adamem pro sebe a já dohlédnu na to, abyste měli všechno, co budete potřebovat. Chci, abychom si s chlapcem od začátku dobře rozuměli, a zdá se, že s vámi je klidnější.“

Joanna se tvářila nejistě a on dodal: „Chápu vaši váhavost, ale co můžete ztratit? Uděláme obchod, vy se budete šest měsíců starat o Adama a já vám pomohu najít cokoli, co hledáte. Austrálie pokrývá sedm milionů čtverečních kilometrů, většinou neprozkoumaných, ale jistou část z toho znám. Nemůžete to zvládnout sama, budete potřebovat pomoc. Jeden z mých přátel je právník, mohl bych ho požádat, aby se podíval na pozemky, které jste zdědila. Prosím, přemýšlejte o tom, slečno Druryová. Pojeďte třeba jen na měsíc, než se věci zaběhnou, a já vám pomohu rozjet plány, o kterých jste se zmiňovala. Slibuji vám, že vše bude, jak se sluší a patří. Přemýšlejte o tom, než přijedu s vozem.“

Dívala se za ním, když se ztrácel v davu, a pak ucítila, jak jí mezi prsty vklouzla drobná ruka. Zjistila, že si ji prohlížejí Adamovy velké šedé oči, a začala uvažovat o nečekaném zvratu událostí. Myslela na všechno, co obětovala, aby sem mohla přijet, na všechno, co nechala za sebou: své přátele v Indii, města, která tak dobře znala, kulturu, v které vyrostla, a hlavně pohledného mladého důstojníka, který stál na pohřbu po jejím boku a který ji požádal o ruku. Náhle se jí zastesklo po domově. Nyní sledovala, jak se dav na molu rozchází k čekajícím kočárům a vozům s koňskými spřeženími, viděla hustou dopravu na ulicích směřujících do Melbourne. Jak tak přemýšlela o tom, že se poprvé v životě ocitla sama mezi cizími lidmi a v cizí zemi, napadlo ji, jak snadné všechno mohlo být, kdyby i přes naléhavou prosbu své matky byla zůstala v Indii.

Pak se přistihla, že znovu myslí na mladého domorodce, který se před několika minutami objevil na palubě lodi, na jeho zvláštní pohled, který po ní vrhl, když sahal po jejím kufru. Připomněla si tak, že skutečně neměla jinou volbu než přijet do Austrálie.

Myslela na Hugha Westbrooka a samotnou ji překvapilo, když si uvědomila, že myslí převážně na to, jak je přitažlivý. Vypadal dobře a byl mladý – okolo třicítky, odhadovala. Ale bylo tu ještě něco. Joanna byla zvyklá na úzkostlivě udržované uniformy a strnule uhlazené způsoby. Dokonce i nabídka k sňatku od mladého důstojníka přišla uhlazeně a slušně, jako podle protokolu. Joanna věděla, že tomu mladému muži by se nikdy ani nesnilo oslovit dámu, které by nebyl formálně představen. Ale Westbrook působil uvolněným a vyrovnaným dojmem, jako by se řídil svými vlastními pravidly, a Joanna zjistila, že právě to se jí na něm líbí.

Řekl, že jí pomůže najít Karra Karru. Věděla, že bude potřebovat pomoc, a on navíc tvrdil, že Austrálii zná. Snad by mu měla říct, napadlo ji, i o druhé stránce věci, o snech, které byly předzvěstí nešťastných událostí? Ne, rozhodla se, teď ne, zatím ne. Ani ona sama nerozuměla svým snům, ani si nebyla jista, zda existují ve skutečnosti nebo jen v její fantazii.

Když se jí vrátila vzpomínka na mladého domorodce na lodi, jak se na ni podíval a pak se náhle otočil, vytlačila ji ze své mysli i s posléze vyplněným snem o lodi, která uvázla v bezvětří. Soustředila se na ovčí farmu Hugha Westbrooka, na to, jak asi může vypadat. Sedí někde mezi vlnami zelených pastvin, jak to jednou viděla v Anglii, ve stínu dubů a s štěbetáním vrabců v zahradě za kuchyní? Nebo se domov Hugha Westbrooka liší od všech farem v Anglii? Joanna přečetla, co se dalo, o podivuhodném australském kontinentu, kde nebyli žádní přirození kopytníci, žádné kočkovité šelmy, kde stromy na podzim neshazovaly listí, ale kůru, kde se o domorodcích říkalo, že jsou nejstarší rasou na zemi. Náhle ji zachvátila zvědavost a touha vidět Austrálii celou.

„Takže, slečno Druryová? Co říkáte?“

Otočila se a podívala se na Westbrooka. Neměl nasazený klobouk a Joanna viděla, jak se mu vlasy na hlavě divoce vlní. Vyrostla mezi napomádovanými muži, mezi důstojníky, kteří chodili s vlasy pečlivě uhlazenými. Westbrookovi se dlouhé vlasy vlnily na všechny strany, jako by se dávno vzdal hřebenu a nechal je růst, jak tomu příroda chce.

Cítila Adamovu malou ručku ve své a myslela na to, jak zoufale to dítě bušilo hlavou o zem, jako by chtělo vyhnat nevyslovitelné vzpomínky. „Dobrá, pane Westbrooku. Pojedu k vám, na nějaký čas,“ řekla.

Na tváři se mu objevil úsměv, který prozrazoval úlevu. „Chcete se pro něco zastavit ve městě? Možná chcete poslat dopis rodině, sdělit jim, kde budete?“

„Ne,“ odpověděla. „Nemám žádnou rodinu.“

Zatímco Westbrook nakládal na vůz její lodní kufr, Joanna zalovila ve své tašce, vyndala jakousi lahev a čistý obvaz a nanesla tekutinu na Adamovo zranění.

„Co to dáváte Adamovi na hlavu?“ zeptal se Westbrook.

„To je eukalyptový olej,“ řekla Joanna. „Je to dezinfekce a urychluje hojení.“

„Nevěděl jsem, že eukalypty rostou i mimo Austrálii.“

„Několik jich bylo dovezeno do Indie, kde jsem žila. Má matka ten olej získala v místní lékárně. Často jej používala. Jednou z jejích zvláštních schopností bylo, že uměla léčit.“

„Myslel jsem si, že hojivé účinky eukalyptového oleje znají jen Australané, ovšem zásluhu na tom mají domorodci. Používali eukalyptový olej ve svých léčivech stovky let před tím, než sem přišli první bílí muži.“

Jak se povoz vzdaloval od mola, davu i Estelly, Joanna přemýšlela, co všechno by mohla najít na těch sedmi milionech čtverečních kilometrů. Myslela na tajemnou černošku, která ve snech pronásledovala její matku, i na své prarodiče, kteří sem přijeli před více než čtyřiceti lety. Myslela na sny i na noční můry a na znamení, která se v nich možná skrývala. A myslela na návrat k místu, na kterém tohle všechno začalo, kde ležely zlomky zapomenutých vzpomínek její matky. Něco tam bezpochyby začalo a muselo to tam i skončit.

Nakonec myslela na muže po svém boku a na zraněného malého chlapce, na lidi, kteří znenadání vstoupili do jejího života. Naplnil ji pocit očekávání, ale i strachu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KNIHA PRVNÍ 1871

Kapitola 1

KNIHA DRUHÁ 1873

KNIHA TŘETÍ 1880

KNIHA ČTVRTÁ 1885–1886