Copyright © James Patterson 2012

Translation © Jan Mrlík 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Osoby a události popisované v této knize jsou dílem autorské fikce.

Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať živými, či mrtvými, je čistě

náhodná a nebyla záměrem autora.

Z anglického originálu ZOO

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-962-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-963-7 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Archackiovým – M. L.

Prolog

CO VŠECHNO SE DĚJE V ZOO

JEDNA

ZOO Los Angeles

Západní Hollywood, Kalifornie

V Griffithově parku se nachází kus země o rozloze šestnácti set hektarů, kde se nalézají dvě osmnáctijamková golfová hřiště, Aultryho národní středisko, logo HOLLYWOOD a také losangeleská zoologická a botanická zahrada, která připomíná spíš ošuntělou turistickou atrakci než zařízení pro ochranu divoké přírody.

Protože provoz zahrady je financován z vrtkavého městského rozpočtu, nevypadá ZOO o nic lépe než zanedbaný areál výročního celostátního veletrhu včetně přetékajících odpadkových košů podél pěšin z vybledlého betonu. Nebude ani velkým překvapením, když člověka v nose pošimrá pach nahromaděných výkalů, vanoucí z klecí, kde pod neúprosným kalifornským sluncem nehybně a s tupým pohledem leží zvířata posetá mouchami.

Severovýchodně od vstupní brány je výběh lvů. Obklopuje ho betonový vodní příkop, celý pokrytý slizem. Když hodně přimhouříte oči, napadne vás, že kdysi mohl výběh připomínat malý kousek Serengeti. Avšak dnes, kdy chybí potřebné finance, a proto je i nedostatek personálu, zůstává výběh prakticky neudržovaný a vypadá prostě tak, jaký opravdu je: betonový kotec plný ušlapaného bláta, vylepšený falešnou trávou a plastovými stromy.

Bylo ráno pět minut po osmé a ve zdánlivě prázdném výběhu už panovalo vedro. Ozýval se tam jediný zvuk: lehké šustění působené čímsi, co se jako tmavý had pomalu smýkalo sem a tam pláckem vysoké umělé trávy. Pak zvuk i pohyb ustaly. A v téže chvíli se k tomu místu vyřítila šelma, do té doby ukrytá nějakých patnáct metrů odtud za velkým balvanem z překližky.

Lvice Mosa se s hlavou nad zemí a planoucíma žlutýma očima přehnala dechberoucí rychlostí přes úsek dělící ji od štětinatého trsu umělého porostu. Ale místo aby skokem zaútočila na tu věc v trávě, udělala na poslední chvíli jakýsi kotrmelec, a jak se překulila přes hřbet, aby dopadla zpátky na nohy, zvedl se kolem ní oblak prachu.

V trsu trávy ležel schovaný Dominick, Mosin druh a dominantní samec z páru transvaalských lvů pocházejících z jihovýchodní Afriky. Byl starší než Mosa. Potřásl narudlou královskou hřívou a upřel na ni studený pohled. Byl viditelně napjatý, ostražitý a vůbec ne v hravé náladě, ale to se u něho v posledních týdnech projevovalo stále častěji. Krátce na ni zamrkal a znovu začal mrskat ocasem položeným mezi listy vysoké trávy.

Mosa se podívala napřed na samce a pak směrem k zadnímu oplocení, kde ležel velký gumový míč, který jim nedávno dal jeden z ošetřovatelů na hraní. Když pak o míč ztratila zájem, naklonila se blíž k Dominickovi, aby se pomazlila s jeho hřívou, několikrát ho omluvně a nesměle olízla a ulehla vedle něho.

Velké kočky ležely pospolu pod čistou modrou kalifornskou oblohou a Mosa si čistila prach z velkých tlap. Pokud toho rána něco naznačovalo, že není všechno v pořádku, nedalo se tak usuzovat z toho, co lvi dělali, nýbrž z toho, co nedělali.

U lvů stejně jako u ostatních savců žijících ve skupinách hraje ve vzájemné komunikaci hlavní roli hlasový projev. Lvi se ozývají, aby vyprovokovali sexuální řevnivost, vyzývali k zápolení o území a koordinovali obranu teritoria smečky proti jiným predátorům.

Mosa s Dominickem se během posledních dvou týdnů ozývali stále řidčeji. A teď byli docela zticha.

Oba lvi ucítili ošetřovatele dávno předtím, než zaslechli kovové zacinkání drátěného oplocení, které se táhlo necelých padesát metrů od nich. Jakmile jim do nozder zavanul lidský pach, oba lvi zareagovali dosud nevídaným způsobem. Vstali. Oháňky jim ztuhly. Uši nastražili dopředu a na hřbetě se jim zřetelně zježila srst.

Lvi podobně jako vlci loví a přepadají kořist v koordinovaných skupinách. Z chování těch dvou bylo zřejmé, že se připravují zaútočit.

Dominick vyšel z trávy do volného prostoru. I na lvího samce byl obrovský: dvě stě třicet kilo, téměř dva metry dlouhý a v kohoutku vysoký přes sto třicet centimetrů. Král divočiny větřil ve vzduchu, až znovu zachytil lidský pach a zamířil k němu.

DVĚ

Pomocník ošetřovatele velkých koček Terrence Larson, bývalý osvětlovač ve studiích Paramount, otevřel bránu ve vnějším oplocení z drátěného pletiva, zajistil ji háčkem zaklesnutým do příslušného oka, aby se nezavřela, a přivlekl dovnitř velký džber z červeného plastu, v němž se rozváželo krmení. Šlachovitý chlapík středního věku se oháněl po mouchách a vlekl snídani pro lvy: dvanáct kilo holenních kostí a krvavých kusů hovězího masa.

Deset kroků od brány se zastavil u druhého ochranného oplocení, které mu sahalo po prsa. Larson vysypal maso přes plot a o několik kroků ustoupil. Kusy krmení padaly na zem s mazlavým mlaskáním. Larson si vedle otevřené brány ve vnějším oplocení sedl na převrácený kbelík. Věděl, že by měl stát až za bezpečně uzamčeným vnějším oplocením, když se chtěl dívat, jak se lvi krmí, ale na tento víkend připadly oslavy 4. července a všichni šéfové měli volno, tak proč kolem toho dělat takové ciráty?

Sedět takhle ráno ve výběhu lvů, ještě než se brány ZOO otevřou, patřilo k nejpříjemnějším částem Larsonova pracovního dne. Šéf oddělení velkých koček, mladý Tommy Rector, dával přednost menším, něžnějším šelmám, jaguárům a rysům, ale Larsona fascinovali lvi už od toho dne, kdy jako sedmiletý navštívil cirkus bratří Ringlingových. Musí přece mít nějaký důvod, že právě toto zvíře je symbolem síly, nebezpečí a tajuplnosti, říkal si. Všichni slavní siláci jako Samson nebo Herkules přece museli přemoci právě tyhle chlapáky. Jejich síla, fyzická elegance a nadpozemská krása ho stále ještě uváděly v úžas – i po patnácti letech, co s nimi pracoval. Jak Larson svým přátelům často tvrdil, ani se mu nechtělo věřit, že za svou práci dostává zaplaceno, stejně jako to říkával, dokud byl zaměstnaný u filmu.

Z náprsní kapsy khaki košile, kterou povinně nosili všichni zaměstnanci, vytáhl balíček cigaret Parliaments, a když jednu vložil mezi rty a zapálil si ji, ostře zapípala vysílačka, kterou měl zavěšenou za klips na kapse krátkých pracovních kalhot. Sáhl po přístroji, aby si poslechl, kde je jaký problém, ale to už se mezi statickými poruchami ozval pisklavý hlas Ala Ronkovského z údržby, který skuhral, že mu někdo obsadil parkovací místo.

Larsen se napůl zasmál, napůl pohrdavě odfrkl a ztlumil hlasitost vysílačky. Pak vyfoukl nosem kouř ve dvojici našedlých pramínků a pátral zrakem po výběhu. Na ploše třicet krát šedesát metrů nic neviděl. Kde ti lvi sakra mohou být? podivil se. Mosa už na něho obvykle čekávala, když odemykal bránu, podobně jako domácí kočka, která přiběhne, sotva slyší zvuk elektrického otvíráku na konzervy.

Když Larson uslyšel hlasité šplouchnutí, odhodil cigaretu a vstal. Zachvátila ho panika.

Cože? To snad ne? Příkop?

K tomu, aby lvi nespadli do vodního příkopu, sloužil vysoký násep a ještě ochranná plošina, ale ani ty nezabránily Mose, aby se tam jednou nezřítila. Ošetřovatelům trvalo dvě hodiny, než vyděšenou a promočenou lvici navedli zpátky na suchou zem.

To mu tak ještě scházelo, když jsou dnes všichni šéfové pryč a personál zahrady slouží jen v polovičním počtu. Dělejte plavčíka stoosmdesátikilovému naštvanému a promočenému lvu!

Vcházet do klece ke zvířeti bez řádného zajištění je nejpřísněji zakázaný bezpečnostní prohřešek, ale v realitě pracovního dne se to dělá v jednom kuse. Rychle otevřel branku pro ošetřovatele a rozběhl se k okraji vyvýšeného náspu nad kanálem.

Úlevně zafuněl, když zahlédl jeden z těch velikánských švédských zelených balónů, jak se houpá na vodě. Úplně na tyhle blbosti zapomněl. Tak je to jasné. Mosa nějak přestrkala balón na násep a přes platformu. Je jedno jak. Uf.

Larson se otočil od hrany náspu, aby se vrátil za plot, ale neudělal ani krok. Zůstal trčet jako přikovaný na začátku vodního příkopu a zmateně pomrkával. Přímo mezi ním a otevřenou brankou ve vnitřním plotu se tyčil lví samec Dominick. Docela klidně a metodicky mrskal ocasem sem a tam a zlatě jantarové oči upíral Larsonovi do obličeje. Netknutá snídaně mu ležela u nohou. Obrovský tichý lev seděl vedle žrádla a zíral na Larsona bezvýraznýma očima barvy plamene.

Larson cítil, jak mu vyschlo v ústech, když se ta obrovská kočka pozvedla, natáhla dopředu a zase se vrátila do předešlé polohy, jako když boxer předvádí klamný úder.

Jenom na mě dělá ramena, říkal si Larson tak klidně, jak byl schopen, a snažil se nehnout ani svalem. No jistě, toho starého kocoura prostě překvapilo, že objevil ošetřovatele uprostřed svého teritoria. Larson věděl, že v divočině by tohohle nerudného dvacetiletého lva už dávno zabil nějaký mladší samec, kterému by se zachtělo získat jeho samice pro sebe.

Larsonovi došlo, že v té chvíli je to on, kdo překáží. Pomyslel na vysílačku, ale rozmyslel si to. Aspoň zatím ji vynechá. Už byl s Dominickem v ohradě i dřív. Ten starouš jenom kalí vodu. Za chvíli ho hra na kočku a myš unaví a pustí se do žrádla. Dominick znal Larsona mnoho let. Rozlišoval jeho pach a věděl, že pro něho nepředstavuje hrozbu.

Kromě toho, kdyby došlo na nejhorší, má za sebou Larson příkop. Tři kroky a bude v něm a v bezpečí. Ponížený a promočený, možná i se zlomeným kotníkem, ale v době, kdy dorazí další ošetřovatelé, bude mít kosti stále ještě pokryté kůží a střeva zůstanou uvnitř, jak mu to vyhovuje.

„No tak, no tak, kamaráde,“ řekl Larson šeptem, jako by uspával malé dítě. „Mně se tvoje Mosa líbí, to jo, ale není to můj typ.“

Larson spíš vycítil, než zahlédl pohyb po své levé ruce. Podíval se tam zrovna ve chvíli, kdy cosi vyletělo z úkrytu – mohutné, tříslově hnědé tělo za sebou zvedalo kotouče prachu, a jak se řítilo proti němu, nabíralo rychlost a bylo stále větší a větší.

Ošetřovatel nestačil udělat ani jediný krok a Mosa skočila. Narazila mu hlavou do hrudníku jako demoliční koule rozhoupaná jeřábem. Vyrazila mu všechen vzduch z plic a zvedla ho prudkým úderem do vzduchu, takže přistál na zádech o tři metry dál.

Napůl omráčený Larson zůstal ležet na zemi. Srdce mu bušilo tak rychle a prudce, až ho napadlo, jestli náhodou nedostal infarkt. Myšlenka na srdeční selhání se rozplynula v okamžiku, kdy mu u ucha zavibrovalo hluboké, hutné zavrčení. Mosa.

Sáhl po vysílačce, ale Mosa mu stoupla předními tlapami na ramena a zakousla se mu do obličeje. Velké horní tesáky mu zabodla do očních důlků a současně mu zabořila spodní řezáky pod dolní čelist.

Larson byl bezmocný jako hadrová loutka. Mosa ho držela za hlavu a cloumala s ním sem a tam. Když mu zlomila vaz, prasklo to velmi podobně jako zlomená tužka a byl to poslední zvuk, který jeho mozek ještě zaregistroval.

TŘI

Mosa pustila mrtvolu ošetřovatele z čelistí. Drápem paspárku, který připomínal palec, si jako párátkem vytáhla ze zubů útržek masa. Když si olizovala krev z tlamy, dopadlo do prachu to, co zůstalo z Larsonových náramkových hodinek.

Dominick, který se už nažral, zamířil klusem k otevřené brance. Na konci drátěného oplocení minula dvojice lvů maličkou svírací klec, do níž je ošetřovatelé nahnali pokaždé, když jim potřebovali provést nějaký lékařský zákrok. Ta klícka jim opravdu scházet nebude.

Rychle přeběhli přes pracovní úsek ošetřovatelů v oddělení velkých koček. Na vzdálenějším konci, vedle stočených hadic, vedla nízká branka na světlou betonovou pěšinu. Mosa s Dominickem branku ledabyle přeskočili a brzy klusali po prázdné promenádě vedoucí napříč zoologickou zahradou. Oba lvi přeskočili turnikety a přeběhli parkoviště, aby se schovali v nejbližším hájku dubů a kaštanů, které byly vysázené po celém Griffithově parku.

Lehce vyběhli na kopeček porostlý roztroušenými křovisky a pustili se po jeho opačné straně. Horký vítr jim znovu přinesl pach člověka. V následující chvíli zahlédli jeho zdroj, pomalu se pohybující po travnaté ploše golfového hřiště. Příjemně vyhlížející černošský mladík v červené košili a černých kalhotách si zaskočil odehrát pár jamek, než půjde do zaměstnání. Když spatřil párek lvů na golfovém hřišti, zatvářil se velice překvapeně.

Dominick na něho zaútočil a srazil ho tlapou tak prudce, že se nebožákovi vyzuly boty. Smrtícím kousnutím mu oderval větší část krku, až z rány vystříkl vějíř krve.

Dominick mrtvého muže pustil a pomalu couval, protože si všiml policejního auta, které hladce klouzalo od severu po silnici lemující golfové hřiště. Cítil, že uvnitř té lesknoucí se a rámusící krabice jsou další lidé. Velmi rád by si na ně počkal a napadl je, ale věděl, že krabice plná lidí je ze stejného studeného a odolného materiálu jako jeho klec.

Dvojice lvů se běžela schovat mezi stromy. Na temeni návrší se Dominick na chvíli zastavil a díval se dolů na město. Pod ním se rozkládalo Los Angeles, nahnědlá široká plocha hustě obydlená lidmi, jejíž obraz se nepříjemně chvěl v kouři a narůstajícím ranním horku, až se okraje aglomerace rozplizly do neurčita.

Tady byl pach silnější a přicházel ze všech stran. Z velkých budov i menších domů, z ulic i vzdáleností zmenšených automobilů ploužících se po dálnicích sem a tam. Vzduch byl lidským pachem doslova prosycený. Místo aby se před ním dali na útěk, rozběhli se Dominick s Mosou k němu, protože neodolatelně toužili sevřít v tlapách další kořist a naplnit si tlamy lidskou krví.

KNIHA PRVNÍ

ZAČÁTEK KONCE

Kapitola 1

Probudil mě silný třas.

Napřed jsem zpanikařil, protože mě napadlo, že jsem dostal infarkt nebo tak něco. Pak jsem otevřel oči a ulevilo se mi, protože mi došlo, že se netřesu já. Chvěl se celý můj byt.

Postel mám vedle stěny tvořené převážně zaprášenými okny industriálního typu a za ní se ozýval hluk, který evokoval obrázek pluku obrů rytmicky bušících botkami pušek do betonového nástupiště při nácviku přehlídky. Ale nebyla to námořní pěchota složená z veselých zelených obrů z reklamy. Věděl jsem, že je to nadzemní dráha, konkrétně linka č. 1 místní trati Broadway. Ta při průjezdu rachotila tak, že by vyburcovala k životu i mrtvého, kdyby se nějaký nacházel poblíž mého nového harlemského bytu, což byl loft v pátém patře. Na rámusící vlak jsem si ještě nestačil zvyknout.

Zamrkal jsem a přikryl si hlavu polštářem. Nebylo to k ničemu. Jen v New Yorku musí člověk platit za pochybné privilegium, že může spát vedle železničního nadjezdu.

Ale byl jsem v takovém svrabu, že jsem si nemohl stěžovat. Posadil jsem se. Vlastně jsem si ve skutečnosti sotva mohl dovolit vůbec spát. A na peníze jsem radši ani nemyslel. Všechny jsem utratil a ještě něco navíc, takže můj bankovní kredit se propadl až někam do kanálu. V té době jsem fungoval v módu tunelového vidění a celým svým bytím se soustředil na jedinou zoufalou potřebu: všechno si sesumírovat, než bude příliš pozdě.

Takhle mizerně jsem na tom ale vždycky nebyl. Ještě před dvěma roky jsem žil v bytě, který nevibroval, studoval jsem na Kolumbijské univerzitě v urychleném postgraduálním programu a mířil k titulu Ph.D. Platil jsem za miláčka katedry ekologie, evoluce a biologie životního prostředí a dostal se tak blízko vysněné mety, že jsem téměř cítil vůni nakladatelských smluv na své knihy a kochal se vidinami koktejlových večírků a pohodlného místečka na univerzitě.

Pak jsem ale narazil na událost (někteří ji označovali za chybu), která změnila můj život.

Něčeho jsem si prostě všiml. Něčeho, co nebylo tak docela v pořádku. A co jsem nemohl jen tak nechat plavat.

Takhle se to občas semele. Život si pěkně běží jako v pohádce a náhle narazíte na něco, co se nedá nikam zařadit. A to něco vám začne prosakovat do všech myšlenek, do snů i do bdělých úvah.

Tedy alespoň mně se to stává. V jedné minutě jsem se chystal dosáhnout cíle v podobě akademického titulu, abych se v následující chvíli začal potýkat s něčím, nač jsem pak nedokázal přestat myslet a nemohl to ze sebe setřást, přestože se všude kolem hroutil celý můj svět.

Vím, že to zní praštěně. Slibná intelektuální kariéra plus posedlost plus odvržení konvenčních úspěchů rovná se zpravidla hodně mizerný konec. Rozhodně takhle dopadli Ted Kaczynski řečený Unabomber a Chris McCandless, což byl ten chlápek, co o něm natočili film Útěk do divočiny a který umřel hladem na Aljašce v opuštěném autobuse, kde přebýval.

Já jsem ale nebyl žádný rebelant či mystik, který se snaží zformovat hluboké vnitřní propojení s konečnou realitou. Spíš jsem byl jako to kuře z filmu Strašpytlík, jenže já byl evoluční biolog Stašpytlík, jehož nevylekal pocit, že se rozpadá obloha na kousky, ale něco horšího. Vydedukoval jsem, že se rozpadá biologický život na Zemi. Že se mění způsob života zvířat. Dělo se něco velmi, velmi podivného a velice špatného a já byl tím jediným hlasem na poušti, který o tom volal do světa.

Než o sobě budu mluvit dál, musím říct, že se jmenuji Oz. Mé křestní jméno zní Jackson, ale když už mám takové příjmení, nikdo mi jménem neříká. Naneštěstí i mého otce všichni znali jen pod jménem Oz, stejně jako mou matku, tři sestry, mé strýce a všechny ostatní příbuzné z otcovy strany. Při rodinných sešlostech to působilo pěkné zmatky, ale to sem nepatří.

Co sem naopak patří, je problém, který jsem začal sledovat, globální problém, jemuž jsem od určité doby zasvětil celý život, jen abych mu přišel na kloub.

Vím, zní to poněkud nabubřele, ale bál jsem se, že pokud mám pravdu – a poprvé v životě jsem skutečně doufal, že se pletu –, pak se celoplanetární životní poměry mění způsobem, vedle kterého nějaké globální oteplování působí jako nedělní procházka zahrádkou ekologického spolku.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog CO VŠECHNO SE DĚJE V ZOO

JEDNA

DVĚ

TŘI

KNIHA PRVNÍ: ZAČÁTEK KONCE

Kapitola 1

KNIHA DRUHÁ: V AFRICE

KNIHA TŘETÍ: DOMOV, SLADKÝ DOMOV

KNIHA ČTVRTÁ: DOMORODCI JSOU NEPOKOJNÍ