Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Samantha Towle: The Mighty Storm

Vydání první

Copyright © 2013 Samantha Towle

Published in the United States by Amazon Publishing, 2013. This edition made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1963. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Mighty Storm vydaného nakladatelstvím Montlake Romance, USA, v roce 2013

Český překlad © 2015 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2015 Martina Černá

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0220-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0221-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Samantha Towle

BOUŘLIVÁK

PRVNÍ ČÁST CYKLU

MIGHTY STORM

Ukázka z elektronické knihy

Věnování

Tento příběh je pro Jenny Aspinallovou.

Bez tebe bych ho nikdy nenapsala.

Záříš jako hvězdy.

Kapitola první

Jen jsem dosedla na židli a lokla si dnešního prvního kafe, rozezvonil se mně na pracovním stole telefon.

„Trudy Bennettová.“

„Tru, tady je Vicky… můžeš zvednout tu svoji rozkošnou prdelku a přijít ke mně? Potřebuju s tebou mluvit.“

„Fajn, dej mi pět minut.“ Zavěsila jsem.

Vicky je moje šéfka a majitelka časopisu, pro který pracuju – Etiquette.

Jsem hudební novinářka. A Etiquette je… módní časopis.

Takže jsem v podstatě hudební novinářka pracující v módním časopisu.

Bylo to první a jediné zaměstnání tohoto druhu, ve kterém jsem po dokončení univerzity dokázala zakotvit. Specializovala jsem se na hudební žurnalistiku, obor populární hudba. V životě jsem měla, a mám pořád, dvě vášně – hudbu a psaní, přesně v tomhle pořadí. Takže nebylo těžké se na střední rozhodnout, jaký obor budu dál studovat na univerzitě. Tuhle práci jsem brala jako provizorní řešení, než se dostanu do prestižnějších časopisů, jako je třeba NME nebo Rolling Stone. Ale už uplynulo šest let a jsem tady pořád.

Mým úkolem v Etiquette je psát recenze na nově vydaná alba, informovat o populárních skupinách a zpěvácích, dělat neobvyklé rozhovory a tak podobně.

Jsem dobrá novinářka a ještě větší odbornice v hudbě. Vyrůstala jsem v muzikálním prostředí, protože otec byl muzikant. Ode dne, kdy jsem se narodila, byla muzika mojí součástí.

Pracovat v módním časopise sice nepovažuju za ideální zaměstnání, ale mám Vicky moc ráda. Staly se z nás dobré kamarádky. Zpočátku, když jsem tu začínala, jsem byla jen sloupkařka, ale Vicky si mě tu chtěla udržet. A protože jsem do ní pořád rýpala, dovolila mi, abych ze svého sloupku udělala celou stránku.

Byl to můj nejšťastnější den.

Dneska už je to rok, co jsem sloupek proměnila ve stránku, a čtenáři tuhle změnu přijali celkem dobře.

Jedinou nevýhodou mé práce je, že se musím držet nejpopulárnějších hudebních trendů, protože to je přesně to, o co se čtenáři Etiquette zajímají.

Nejsem zrovna fanouškem dívčí muziky, tedy kromě Adele – tu miluju –, ale v zásadě se zajímám o indie rock. Ve svých článcích ráda píšu o rockových skupinách – metalových, indie a zbrusu nových kapelách. O těch, které skoro nikdo nezná a na které narazím v různých klubech. O kapelách, co si trochu té slávy zaslouží.

Dobré je, že se nedávno spousta rockových kapel přizpůsobila mainstreamu a vyšvihla se mezi Top 40, takže je teď holky, co čtou Etiquette, poslouchají. A já mám příležitost o těchto kapelách psát na své stránce. Pořád to ale jsou mainstreamové kapely, a já bych chtěla mluvit o něčem trochu jiném.

Takže jsem tak trochu přestala psát o poslouchání.

Ale kdoví, třeba jednou zase začnu.

Zapnula jsem mac, ještě jednou si lokla kafe, přičemž jsem si spálila jazyk, a vyrazila na druhou stranu místnosti k Vickyině kanceláři.

Když jsem k ní došla, dveře byly otevřené a Vicky telefonovala.

Široce se na mě usmála, ukázala mi bílé zuby a kývla, abych se posadila na židli na druhé straně stolu.

Vicky je úžasná. Řekla bych, že je jí tak kolem pětačtyřiceti – i když upřímně, nikdy jsem se nedopídila, kolik jí je ve skutečnosti – a věřte mi, že jsem se doopravdy snažila. Ale ať už jí je, kolik chce, vypadá na třicet. Můžu si jen přát, abych v jejím věku vypadala stejně dobře jako ona.

Vicky má blonďaté, po ramena dlouhé vlasy sestříhané do klasického bobu, fantastickou postavu, i když si nejsem úplně jistá, jestli je na ní všechno pravé. Ale mám ji ráda. Je praktická a je s ní spousta srandy. A navíc je to skvělá podnikatelka a spisovatelka.

V začátcích pracovala jako novinářka pro jakýsi bezvýznamný časopis. Pak potkala svého budoucího manžela, bohatého staršího obchodníka. Byl ještě ze staré školy a byl přesvědčený, že ženy by neměly pracovat. Podle něj měly zůstat doma s dětmi a starat se o domácnost. Vicky ho milovala, takže se žurnalistické kariéry vzdala.

Vzali se a pak Vicky zjistila, že nemůže mít děti. S jejich manželstvím to šlo z kopce a nebylo zrovna nejšťastnější.

Vzal si ji jen pro ozdobu. Vyklubal se z něj obyčejný podvodník.

Před deseti lety zemřel a z Vicky se stala velmi bohatá vdova, která dodneška vede jeho podnik. Moc o tom nevím, ale myslím, že se to týká nějakých akvizic. Nerozumím tomu, a řekla bych, že Vicky taky ne. Jeho podnik už předtím řídil výkonný předseda a správní rada, takže když umřel, Vicky se rozhodla všechno ponechat tak, jak to bylo. A z peněz, které jí zanechal, si ukrojila pořádný kus a vrátila se ke své původní profesi. Tak vlastně založila módní časopis – Etiquette.

Je to nevýznamný laciný měsíčník s nákladem asi pěti set tisíc výtisků, prodávající se na úrovni nákladů. Rozhodně na něm Vicky nevydělává. Vydává ho proto, že ji to baví a zaměstnává ji to.

V poslední době usoudila, že musí časopis trochu pozvednout. Protože měla tu odvahu dát mi příležitost pro ni pracovat, když mě všichni ostatní odmítli, a protože ji mám ráda, jsem odhodlaná jí s tím pomoct. Chci vidět, jak se její sen stává skutečností.

Je to velmi nadaná a energická žena, která měla v životě smůlu a která si zaslouží trochu toho štěstí. Pokud bude tenhle časopis úspěšný, udělá jí to radost.

A kdoví, třeba jednoho dne, až bude Etiquette patřit mezi nejprodávanější časopisy, mi Vicky dovolí, abych začala vydávat hudební časopis, který by se do Etiquette vkládal.

No dobře, to jsem se asi trochu zasnila.

Vicky domluvila, zavěsila a usmála se na mě. V oříškových očích se jí zablýsklo a v tu chvíli jsem věděla, že na mě něco chystá.

„Co je?“ zeptala jsem se nedůvěřivě.

„Jake Wethers,“ zamumlala, takže jsem to jméno skoro neslyšela. Ale jenom skoro.

Srdce mi pokleslo a povzdechla jsem si.

Jake Wethers, jedna z největších rockových hvězd na světě, lídr úspěšné rockové skupiny Mighty Storm – Mocné bouře.

Jake Wethers, můj bývalý nejlepší přítel.

V dětství jsme bydleli vedle sebe, vyrůstali jsme prakticky spolu. Chodili jsme do stejné školy, všechno jsme dělali společně. Když nám bylo čtrnáct, Jake se s rodiči odstěhoval do Ameriky.

Musím přiznat, že byl mojí největší láskou. Samozřejmě, že to vůbec netušil, ale když tenkrát odešel, zlomilo mi to srdce.

Nemám jedinou vzpomínku na dětství, v níž by nebyl i Jake.

Když se stěhoval s rodiči tisíce mil daleko od městečka, v němž vyrůstal, přísahali jsme si, že si budeme psát. Ale to bylo před dvanácti lety, kdy internet a mobilní telefony nebyly mezi dětmi vůbec běžné. Tenkrát byly výhradně pro dospělé, a to ještě pro ty movitější, než byla moje nebo Jakeova rodina.

Nejdřív jsme si psali, párkrát jsme si zavolali, ale nebylo to nic moc. Nakonec mi přestal volat, dopisů ubývalo, až nakonec ustaly úplně.

Ještě chvíli jsem se mu snažila psát, ale nikdy mi už neodpověděl, takže jsem to vzdala.

Jake Wethers mi zlomil srdce na hodně dlouhou dobu. Tedy abych byla přesná, myslím, že se z toho nikdy zcela nezotavilo.

Pak už jsem o Jakeovi neslyšela a neviděla jsem ho. Vlastně… do doby asi před šesti lety.

Byla jsem druhým rokem na univerzitě a bydlela jsem s kamarádkou – ostatně je jí dodnes – Simone. Jednou v sobotu se dívala na nějakou hudební show, zatímco já si léčila kocovinu – což nebylo neobvyklé. Vešla jsem do pokoje s hrnkem kávy v ruce a byl tam – Jake byl v televizi a díval se na mě.

Očividně vyrostl, vypadal trochu jinak, a přesto pořád stejně.

Přikryla jsem si pusu oběma rukama, takže hrnek spadl na zem a káva se rozstříkla všude kolem. Ale bylo mi to jedno. Stála jsem jako přikovaná a sledovala ho při vystoupení s kapelou.

Už jsem o téhle rychle stoupající hvězdě – skupině Mighty Storm – něco zaslechla. Slyšela jsem jejich písně v rádiu, ale nikdy jsem neviděla jejich fotky nebo vystoupení v televizi. Až teď.

Simone samozřejmě byla zvědavá, proč se takhle chovám a proč jsem rozlila kafe po celém pokoji. Sedla jsem si vedle ní a vyprávěla jí o Jakeovi. Pak jsme se vrhly na počítač v mém pokoji a zadaly jeho jméno do Googlu.

Dávalo smysl, že se Jake stal muzikantem. Protože stejně jako já hudbu miloval.

Věděla jsem, že umí docela slušně zpívat, ale v životě by mě nenapadlo, že se z něj stane takový zpěvák.

Prohlédla jsem si Jakeovu kariéru, kterou si během pár let vybudoval. Zjistila jsem, jak rychle vystřelil až do stratosféry.

A taky jsem zjistila, do jakých hloubek spadl.

Samozřejmě, že mě pořád zajímal. Byl dlouho mým nejlepším kamarádem a víc jak polovinu mého života jsem byli spolu. Neměli jsme mezi sebou žádná tajemství.

Dneska už do něj nejsem zamilovaná. Už je to dávno za mnou. Koneckonců, co takový puberťák, jakými jsme tenkrát byli, může vědět o lásce? No řekněte?

Nikomu ale nemůžu prozradit, že Jakea znám od dětství. Jsem totiž poměrně uzavřený člověk, a kdybych všude vykládala, že se znám s Jakem Wethersem, mohlo by to vypadat, že se tím chlubím. Kdyby přátelé a kolegové věděli, jak blízcí jsme si byli, pídili by se po detailech z jeho života. V Jakeově minulosti byly věci, o nichž vím, že by rozhodně nechtěl někomu říkat. A tak ze strachu, abych neudělala nějakou chybu, jsem se rozhodla radši předstírat, že ho vůbec neznám a že jsem jen fanynka.

Vím, zní to hloupě, když to takhle říkám… ale mluvit o Jakeovi by bylo jako být s ním.

Dneska Jake patří celému světu. Nechci se o něj s kýmkoliv dělit. Protože z toho, co jsem viděla a slyšela, si myslím, že tenhle Jake není ten samý kluk, jakého jsem znala.

Dneska je rocková hvězda, taková, o jaké ve svých puberťáckých představách vždycky snil.

Jediným člověkem, kterému jsem o Jakeovi řekla, je Simone. A samozřejmě máma s tátou ho taky znají. Jo a taky… taky jsem o něm řekla Vicky, což ovšem byl zásadní opilecký omyl.

Loni jsem se totiž na firemním vánočním večírku docela legračně opila. A z nějakého důvodu – jak už to u opilců bývá – jsem udělala osudovou chybu a prozradila jsem Vicky, že jsem Jakea kdysi znala.

A když říkám osudovou, tak ne proto, že by o tom Vicky vyprávěla někomu jinému. Ale proto, že jakmile zjistila, že jsme bývalí kamarádi, pořád mě tlačí k tomu, abych se s ním spojila a udělala exkluzivní interview do časopisu.

Co jí ale úplně uniká, že už dávno nejsem jeho kamarádka a že jsem ho dvanáct let neviděla. Takže mu těžko můžu jen tak zavolat a zeptat se ho, jestli by si se mnou nepopovídal, abych o něm mohla napsat článek.

Vicky si myslí, že můžu. Je přesvědčená, že by se se mnou Jake usmířil, kdybych se mu ozvala. Ale já vím, že mi to říká jen proto, aby mě k tomu donutila.

Ani nevím, jestli se s ním vůbec chci setkat. Protože kdyby mě chtěl znovu vidět, mohl mi kdykoliv zavolat.

Upřímně si myslím, že na mě už zapomněl. Určitě má na starosti mnohem větší a důležitější věci. Vtrhnout mu zpátky do života a dělat s ním rozhovor by bylo prostě divné a nepříjemné, jak pro něj, tak i pro mě.

Snažila jsem se to Vicky vysvětlit, jak nejlíp jsem uměla, ale nemělo to smysl. Takže jsem teď ve stadiu, že jakmile někde zaslechnu jeho jméno, mizím.

„Proboha Tru, posloucháš mě vůbec? Slyšela jsi něco z toho, co jsem ti tu říkala?“ Vicky luskla prsty, aby přitáhla mou pozornost zpátky k sobě. Uvědomila jsem si, že tam dřepím jako tvrdé Y.

Zčervenala jsem. „No… ne, promiň.“ Kousla jsem se do spodního rtu. „To proto, že celá ta věc s Jakem… Chápu, že chceš, abych mu zavolala, ale já prostě nemůžu –“

Zvedla ruku s dokonale upravenými nehty, aby mě zastavila.

„Kdybys mě poslouchala, zlatíčko, věděla bys, že už tvoji pomoc ohledně domluvení interview s Jakem Wethersem nepotřebuju.“

Spokojeně se na mě usmívala jako dítě, které si myslí, že v obchoďáku Harrods vidělo opravdového Santu Clause.

Sakra, to jsem se zrovna teď musela zamyslet?

Nervózně jsem se zavrtěla na židli a narovnala jsem se. „T-ty jsi získala Jakeův souhlas k interview?“

Pyšně přikývla.

„A jak?“ vyhrkla jsem ohromeně.

Jake je totiž známý tím, že rozhovory poskytuje velmi nerad. To byl taky jeden z dalších důvodů, proč mě k tomu Vicky nutila. Chtěla mít exkluzivní rozhovor.

Jake si svoje soukromí bedlivě střežil. Samozřejmě, že když bylo potřeba, mluvil s tiskem, ale jen o hudbě. O sobě nikdy.

Což ovšem bylo docela komické, když člověk vezme v úvahu způsob života, jaký Jake měl – ve všech ohledech v podstatě veřejný – alkohol, drogy… ženy.

Vicky se znepokojeně zavrtěla na židli a ušklíbla se. „To je jedno, jak jsem ho k tomu přiměla. Prostě to slíbil. A teď je na tobě, abys s ním ten rozhovor udělala.“

„Cože?“ Málem jsem převrátila židli.

„Netvař se, že tě to překvapilo. Jsi moje nejlepší sloupkařka, Tru, a… tak dobře, jsi moje jediná hudební novinářka. A navíc, s Jakem se znáš už dlouho. Proboha, vždyť jste spolu vyrůstali! Určitě si s tebou popovídá mnohem upřímněji a otevřeněji než s kýmkoliv jiným. Můžeš z toho udělat naprosto exkluzivní článek.“

„Bože, ne!“ Vehementně jsem kroutila hlavou. „Myslím, že to vůbec není dobrý nápad.“

Možná jsem novinářka, ale mám svou čest. Nemůžu přece předhodit Jakeovy vnitřnosti čtenářům jen proto, že by to mohl být exkluzivní článek.

„Je to skvělý nápad a my takový článek potřebujeme, Tru.“ Její jinak vyhlazené čelo se nakrabatilo. „Prodeje teď stojí za starou bačkoru. Článek o Jakeu Wethersovi je přesně to, na co čekáme.“

Uf. Vicky měla pravdu. Pro časopis by to byla spása. Ale ne, pro časopis by to byla bomba!

Musím to nějak vymyslet, abych z Jakea ten rozhovor vyrazila a přitom dostála i svým morálním zásadám.

Do prdele! Je to fakt pravda? Musím se znovu po tolika letech s Jakem setkat?

Najednou mi přejel mráz po zádech. Úplně jsem cítila, jak mnou projíždí negativní energie.

Možná si mě vůbec nebude pamatovat. Vždyť už je to dvanáct let.

„Tak dobře. Udělám to.“

„Hodná holka.“ Vicky se usmála a tleskla.

„Kdy a kde se s ním mám sejít?“

„Zítra v deset v Dorchesteru.“

„Už zítra?“ Znovu jsem znejistěla – tentokrát ale mnohem víc než předtím.

„Je tady v Británii jen na pár dní. Tenhle termín byl jediný, kdy měl aspoň chvíli volno.“

„Fajn… mám říct Jimovi, aby šel se mnou?“ Jim byl náš dvorní fotograf.

Vicky zakroutila hlavou. „Ne, nebudeme dělat žádné fotky. Musíš to zvládnout sama, zlato.“

Skvělý! Myslela jsem si, že budu mít v Jimovi podporu.

Polkla jsem, abych uklidnila rozjitřené nervy, a přikývla. „Fajn.“

„Nebuď tak nervózní, Tru. Zvládneš to skvěle. Jo, a tady máš jeho nejnovější album.“ Vytáhla zásuvku a vyndala z ní CD, které položila na stůl. Začala číst: „Vyznání…, bože,“ zamumlala. „No nic. Poslechni si ho, než se za ním vydáš. Jo, a to CD ještě nevyšlo, takže nezapomeň…“

„Bůh mě ochraňuj.“ Vzala jsem si od ní CD a vyrazila ke dveřím.

„Jsem si jistá, že bude nadšený, až tě po tolika letech znovu uvidí,“ zacvrlikala za mými zády Vicky.

Podívala jsem se na ni přes rameno, ušklíbla se a vyplázla na ni jazyk.

Zasmála se. „No, pokud se budeš tvářit takhle, tak se mu to rozhodně líbit nebude.“

Zakřenila jsem se a s novým CD Mighty Storm a s těžkým srdcem při představě setkání s Jakem jsem se vyloudala z Vickyiny kanceláře.

Zhroutila jsem se na židli u svého stolu a podívala se na CD v ruce.

Fajn, takže zítra v deset znovu po dlouhých dvanácti letech uvidím Jakea.

Jake Wethers, muž, co kdysi býval klukem, kterého jsem milovala.

Jake Wethers, nejznámější rocková hvězda a nejžádanější chlap na světě bude zítra sedět naproti mně a povídat si se mnou. A já nemám vůbec ponětí, na co se ho mám ptát.

Vložila jsem CD do mechaniky svého maku, sluchátka jsem zastrčila do konektoru a zaposlouchala se do hudby.

Vytáhla jsem z plastové krabičky brožurku a procházela si seznam skladeb. Na poslední stránce jsem se mrkla na věnování.

Byl tam jeden člověk, kterého jsem znala. Nebylo divu, že právě jemu bylo tohle album věnované.

Člověk, který na něm spolupracoval a po němž bylo nazvané – Jonny Creed[1].

1 Anglicky mj. vyznání. Jde tedy o dvojsmyslný název alba. Jednak pojmenovaného po bývalém kolegovi, jednak znamenajícího vyznání. Poznámka redaktora.

Jonny byl Jakeův nejlepší kamarád. Kytarista v Mighty Storm a Jakeův obchodní partner. Muž, který před více než rokem zemřel při autonehodě.

Jonnyho auto prorazilo svodidla a skutálelo se dolů ze strmého srázu nedaleko od místa, kde v L. A. bydlel.

Viděla jsem fotografie v novinách den po nehodě. To auto bylo na šrot.

Neměl šanci přežít.

Jiní účastníci nehody nebyli a po provedené pitvě se zjistilo, že Jonny v sobě měl mnohem víc alkoholu, než bylo přípustné, a tolik drog, že by to porazilo koně. Aspoň tak byla jeho nehoda interpretována v tisku.

Stalo se to pozdě v noci a policie tvrdila, že Jonny mohl strhnout volant, aby se vyhnul nějakému zvířeti na silnici, nebo prostě vlivem alkoholu a drog za volantem usnul. Ale důkazy pro to neexistovaly.

Novináři spekulovali, že to mohla být sebevražda. Avšak mluvčí skupiny to rezolutně popřel. Navíc nic nenaznačovalo, že by Jonny trpěl jakýmikoliv depresemi či byl jinak stresovaný.

Podle všeho byl v životě spokojený. Byl na vrcholu slávy. Měl všechno, pro co žil.

Jeho smrt hluboce zasáhla celou skupinu. Ale nejvíc Jakea. Jeho bolest tryskala ze všech titulních stránek, aby ji mohli zhlédnout lidé na celém světě.

Jake začal mnohem víc pít a užívat drogy a pak tím nejhorším možným způsobem osm měsíců po Jonnyho smrti padl na kolena na jevišti v Japonsku.

Bylo to první vystoupení celé skupiny po Jonnyho smrti. Jake byl naprostá troska, nemohl skoro mluvit, o zpívání nemluvě. Když se dav fanoušků naštval, nadával jim, když na něj začali pokřikovat, rozepnul si džínsy a vymočil se na jeviště.

Skončil ve vězení za obscénnost na veřejnosti. Viděla jsem z toho vystoupení pár záběrů a srdce se mi při tom pohledu svíralo bolestí.

Tenhle Jake byl na hony vzdálený muži, kterého jsem před lety vídávala v tisku. A ještě vzdálenější klukovi, jakého jsem si pamatovala z dětství a kterého jsem milovala.

Utápěl se ve smutku, snažil se bolest utopit v alkoholu a drogách. V té době nad sebou ztratil vládu.

Mohlo to úplně klidně zlikvidovat jeho kariéru.

Naštěstí pro něj se to nestalo. Naopak, katapultovalo ho to mnohem výš a jeho posedlost ho hnala dál.

Za nepřístojné chování v Japonsku dostal pokutu a byl vyhoštěn ze země. Brzy potom šel na léčení.

V protialkoholním zařízení strávil čtyři měsíce a před čtyřmi týdny se dostal ven. Zatím do toho znovu nespadl.

Ale vím, že na změnu je to ještě krátká doba. Proto taky souhlasil s tím interview… protože Mighty Storm vydává album, které Jake s Jonnym napsali společně, a musí ho nějak uvést na trh.

V jednu chvíli, když Jonny umřel, panovaly mezi fanynkami obavy, že se kapela rozpadne a skončí. Ale krátce poté, co se Jake vrátil z léčebny, se kapela dala dohromady, a protože byla pro Jonnyho vším, nahráli jeho poslední album. Protože kdyby to neudělali, Jonny by se nejspíš vrátil, aby jim nakopal zadky, že to všechno vzdali.

Nejsem cynická, jen téhle hudební branži rozumím a… v zásadě je to právě kapela, co drží hudební labely, tedy vydavatele desek, nad vodou. A v tomhle případě Jake vlastnil label, s nímž kapela podepsala smlouvu. Pokud se to tak dá říct.

Jestliže padne label, protože se skupina rozpadne, pak zůstane strašná spousta lidí bez práce.

Když Mighty Storm začínala, podepsala smlouvu s malým labelem Rally Records. Ale jak její sláva rychle rostla – byl to jeden z největších skoků v hudební branži, o jejich nahrávky se lidi prali po celém světě, v zásadě se dá říct, že se z Mighty Storm stal fenomén –, Jake narostl také. Brzy se pak přestali o label, s nímž měli smlouvu, zajímat.

Ví se, že Jake je i přes svůj nízký věk chytrý obchodník, opravdový profesionál. Tedy kromě závislosti na alkoholu a drogách a té močící epizody na jevišti. A taky se o něm píše, že je s ním velmi složitá spolupráce.

Kdysi se v tisku objevila jeho slova: „Když jste nejlepší tak jako já a rozdáváte to nejlepší ze sebe, co je špatného na tom, že od ostatních očekáváte to samé?“

Tomu bych věřila. Připomínalo mi to Jakea, jakého jsem znala. Nikdy si nebral servítky a řekl to, co měl na jazyku.

Takže když všichni z kapely cítili, že Rally je pro ně už malý, klidně od něj odešli a ze smlouvy se vykoupili.

Nikde se neobjevilo, kolik za to museli zaplatit. Ale jsem přesvědčená, že si to mohli dovolit.

Psalo se, že Jake má cenu tři sta milionů dolarů a víc. A taky se psalo, že za minulý rok vydělal devadesát milionů dolarů.

Takže když opustili Rally Records, Jake s Jonnym společně založili MS Records. Pod touto značkou vydávali hlavně svá alba, ale později začali podepisovat kontrakty se začínajícími skupinami a zpěváky.

Tedy až do doby, kdy Jonny umřel.

Po jeho smrti poloviční podíl MS Record přešel na jeho rodiče. Říká se, že Jake Jonnyho podíl od nich vykoupil. Bylo to prý jejich přání, protože pro ně bylo po Jonnyho ztrátě velmi bolestné vlastnit podíl něčeho, co patřilo jejich synovi.

Takže teď MS Records patřil celý Jakeovi. A co jsem tak zaslechla v hudební branži, vedl ho i v době, kdy byl v léčebně.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Kapitola první