Mountain Madness

Copyright © 2008, 2015 Robert Birkby

Translation © Jakub Futera, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-876-4

ISBN mobi 978-80-7462-876-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pro všechny Bruce

Předmluva druhému vydání

Od himálajských událostí, proslulých jako tragédie na Everestu v roce 1996, uběhla doba už téměř celé generace. Dvě skupiny horolezců vsadily na okno hezkého počasí a vyrazily směrem k nejvyššímu vrcholu světa. Jednu z nich organizovala Adventure Consultants, novozélandská průvodcovská agentura, vedená zkušeným veteránem Robem Hallem. Druhá postupovala pod vedením Scotta Fischera, majitele seattleské agentury Mountain Madness. Komerční expedice v himálajských horách se v tu dobu teprve dostávaly do popředí. Hall s Fischerem byli přátelé, obchodní konkurenti a horolezci světové extratřídy. Museli ale čelit výzvám v podobě vedení klientů, kteří, ač v některých případech sami více než zkušení, vkládali veškerou svoji víru ve schopnosti svých průvodců. Na oplátku očekávali, že je dovedou až na vrchol a pomohou jim vrátit se bezpečně zpět.

V následujících letech příběh dvou tragických expedic dalece přesáhl samotná fakta a přesunul se do kategorie legend. Bylo napsáno mnoho knih vysvětlujících motivace a jednání průvodců i jednotlivých členů výprav. Semináře na univerzitách rozebíraly kritická rozhodnutí klíčových postav. Internetové diskuse přetékaly příspěvky na téma, co se vlastně stalo a komu (pokud někomu) za to klást vinu. I Hollywood se této události chopil: poprvé v roce 1997 televizním filmem Smrt na Everestu (Into Thin Air), kde Scotta Fischera hrál herec Peter Horton. A podruhé nyní: blockbuster Everest, přicházející do kin na podzim 2015, je nabitý hvězdami v čele s Jakem Gyllenhaalem v roli Fischera. Tentokrát jde o produkt stříbrného plátna se vším všudy. Vrcholy Himálaje, vypínající se k obloze, zajišťují úžasné kulisy, nesrovnatelné s ničím předtím. To, co se stalo na Mount Everestu v květnu 1996, dává scenáristům spousty materiálu o lidském zápase s přírodními živly, o složitých pohnutkách, touhách, statečnosti, o neobyčejných výkonech, ale i zdrcujících ztrátách. Přidejte si kouzlo nejmodernějších filmařských postupů, digitálních triků, možná 3D brýlí a moderní verze příběhu z Everestu se na vás povalí z plátna se zvukem a silou laviny, kterou kinosály jen stěží absorbují.

Jenže každý film je omezen časovým rozsahem a potřebou směřovat divákovu pozornost na ty nejdůležitější aspekty děje. Scénář, přestože popisuje daleko větší příběh, má jen omezené množství stránek, na které se vejde hlavní zápletka a možná několik vedlejších dějových větví. Postavy spíše než skutečné jsou zjednodušené a dramaticky přikrášlené, protože jejich opravdová povaha zůstane často ležet na podlaze filmové střižny.

Co chybí ve všech filmech i knihách o tragédii v roce 1996, je kompletní obraz Scotta Fischera. Expedice, která vedla k jeho tragické smrti, přestože lidi dodnes fascinuje, patří k těm nejméně zajímavým epizodám z jeho života naplněného dobrodružstvím, heroickými fyzickými výkony i osobními výzvami. Náš příběh popisující prvních čtyřicet let jeho života je nesrovnatelně zajímavější než ten, který vypráví o jeho posledních čtyřiceti dnech. Abychom pochopili, co z něj udělalo horolezce, jakým byl člověkem a co ho tak neúprosně nasměřovalo až k jeho poslednímu výstupu na nejvyšší horu planety, musíme dobře přečíst právě ten první.

Everest není kniha o tom, jak Scott Fischer zemřel, ale jak žil. Je to podrobné vyprávění a oslava života prožitého ve výškách člověkem, který přitahoval osobním charismatem, překypoval entuziasmem a vynikal téměř nadlidskou houževnatostí. Everest je popis Scottova výstupu z beztvárné krajiny New Jersey až k nejznámějším štítům planety, příběh muže, nosícího na tričku firemní logo s nápisem Dokaž to!, který definoval nejen opravdový smysl jeho života, ale prostupoval i celou jeho duší.

Úvod

Je jasné, chladné nepálské ráno a Scott Fischer mi ukazuje siluetu Mount Everestu, na kterém zanedlouho ujde poslední kroky svého pozoruhodného života. Stojíme spolu na vrcholu Kala Pattharu, v 5645 metrech, tedy výše než bychom mohli stát na kterékoli hoře na území USA mimo Aljašku. Nicméně tady, v srdci Himálaje, se jedná spíš jen o kamenitý pahrbek obklopený jedněmi z nejúžasnějších vrcholů naší planety – Pumori, Nuptse, Lhotse, Ama Dablam. Turistické průvodce považují Kala Patthar za kopec pro trekkery; vyleze na něj totiž každý, kdo se vyškrábe na prudký kopec a snese nástrahy outdoorového cestování. Já sám jsem velmi šťastný, že jsem to dotáhl až na vrchol. Když mě sem Scott vedl, ani se nezapotil, a přestože výhledy kolem dokola jsou úchvatné, jeho pohled se, jako vždy, stáčí k Everestu.

Vždycky jsem si představoval, že hory himálajského pohoří jsou gigantické všechny bez výjimky, že se proto svou obrovitostí nějakým způsobem vyruší a ztratí tak něco ze své velikosti. Hluboce jsem se mýlil. Štíty obklopující Everest jsou jednoduše ohromující, drásají zemský povrch přímo k oblakům a dávají člověku úplně novou představu vertikality; i kdyby jenom proto, že vyšší hory prostě jinde nenajdete.

Stejně extrémní jako výška je jejich čistota. Žádný opar, žádný smog, dokonce ani dost atmosféry, která by dokázala zjemnit ty neskutečně se dmoucí hromady kamene a ledu. Hrany jsou ostré, čisté a přesné. Celá krajina postrádá barvy s výjimkou tmavého kamene a oslnivého sněhu, jako byste postavili ostrou černobílou fotografii proti jasně modré obloze. Tahle příroda nezná kompromis, je to zemský povrch zřetelný a absolutní ve své bezprostřednosti. Nad tím vším, o více než tři kilometry výše, než právě se Scottem sedíme, se tyčí gigantická nachýlená pyramida, nejvyšší svahy Mount Everestu, které dominují i obrovitým vrcholům kolem.

Scott je tady ve svém živlu a říká mi, že je rád, že jsem šel s ním. Znám ho dost dlouho na to, abych věděl, že je nám oběma daleko líp v divočině než ve městě, přestože já nesdílím jeho ochotu riskovat až tak, abych se dostal až – do nebe. A to zvlášť když vidím, jak moc je ve hře ve chvíli, kdy se zase postavil samotnému Everestu. Jeho motivace je mi stejnou záhadou jako tajemství hor. Možná proto, že si uvědomuji své limity, a u Scotta to vypadá, že těm svým se ještě ani nepřiblížil. Občas mu připomínám, že i jednou ve svých osmdesáti bych rád hrál na klavír, pročež si potřebuji zachovat kompletní sadu prstů. Nehodlám obětovat ani jediný článek, a to dokonce ani výměnou za pocit, že stojím na nejvyšším vrcholu světa. Vím, že mě Scott chápe a respektuje, ale taky vím, že mu v hlavě hraje úplně něco jiného než klavírní skladby Beethovena, Chopina nebo Brahmse.

Hrábneme do batohů, abychom poobědvali – kozí sýr, nepálský smažený chleba a pár čokoládových tyčinek. Hluboko pod námi, poblíž paty ledopádu Khumbu, vidíme spousty červených, žlutých a modrých teček, stanů v základním táboře Everestu, kde se letošní expedice připravují vystřelit své členy směrem k vrcholu světa. Zatímco jíme, ukazuje mi Scott cestu, kterou bude postupovat: skrz změť séraků a ledovcových trhlin v ledopádu až do prostorného, sněhem vystlaného údolí zvaného Západní Cwm a poté nahoru stěnou Lhotse, zvedající se z čela Cwm do Jižního sedla, které ve výšce 7900 metrů odděluje Everest od právě sousedící Lhotse. Odtud půjdou po jihovýchodním hřebeni až na samotný vrchol. Je to stejná cesta, kterou vystoupili na vrchol v roce 1953 Edmund Hillary a Tenzing Norkej a o deset let později i první úspěšná americká expedice.

Scott si v té chvíli nemůže uvědomovat význam míst, která mi ukazuje. Netuší, že mi popisuje trasu, po níž sám, coby vedoucí skupiny lezců, kteří se upsali jeho agentuře Mountain Madness v touze stanout na vrcholu Everestu, vykročí ze stínu relativního neznáma přímo do víru bouřlivých kontroverzí. Všichni Scottovi klienti se bezpečně vrátí. Jenže během několika hodin, které rychle vstoupí do dějin horolezectví jako „tragédie na Everestu v roce 1996“, zahyne v běsnících vichřicích a neskutečných mrazech, zuřících na jednom z nejkrásnějších, ale zároveň nejnehostinnějších míst naší planety, jak Scott, tak sedm dalších průvodců a horolezců.

Popisy událostí, které se toho jara odehrály na svazích Mount Everestu, přeměnily úsilí horolezců v senzační novinky. Dostaly se do celonárodních zpráv, na titulní strany časopisů Newsweek a Time, vysílaly je kanály Nova i Nightline. Vyšlo několik knih, z nichž nejvýznamnější jsou Peklo blízko nebe (Into Thin Air) Jona Krakauera a Výstup (The Climb) Anatolije Bukrejeva. Každý z pozice přímého účastníka přináší vlastní pohled na to, co se tehdy na Everestu stalo. Film natočený pro televizi smrsknul celou tragédii na velikost obrazovky, zatímco dokument z dílny IMAX se mohl pochlubit přímo panoramatickou perspektivou. Miliony salónních horolezců hltaly každý detail a dohadovaly se o každém slovu, kroku a doušku vzduchu, ať už vdechnutého z lahve nebo přímo z řídké atmosféry.

Uragán celosvětové pozornosti zmítal Scottovou osobou úplně stejně jako himálajské počasí, přičemž téměř veškerá pozornost byla zaměřena právě na jeho poslední expedici na Everest, na posledních čtyřicet dní jeho života. V tisku i na filmovém plátně to vypadalo zcela přirozeně: najednou stál na vrcholu Everestu, jako by se jednalo o tu nejjednodušší věc na světě – bez jakékoli nezbytné předehry, aby se člověk mohl zjevit ve výšce skoro devíti kilometrů nad hladinou moře. Scotta prezentovali jako karikaturu jeho samotného, pečlivě vybrali jeho silné stránky i nedostatky a důmyslně je přifoukli tak, aby zdůraznili dramatičnost situace a přibarvili příběhy ostatních aktérů. O čtyřiceti letech, které předcházely těm posledním čtyřiceti dnům, stejně jako o tom, kdo vlastně ve skutečnosti Scott Fischer byl a proč se tehdy, ze všech lidí na světě právě on, nacházel na tom nešťastném místě (ze všech míst na celé planetě), nezaznělo téměř nic.

Přemýšlet a rekonstruovat, co se stalo v Himálaji, po Scottově smrti hrozně bolelo. Pro mnoho lidí z jeho okolí to přesto bylo to jediné, co se dalo dělat. Přátelé byli šokovaní, že po desetiletích významných horolezeckých počinů a neuvěřitelných úniků z téměř katastrofických situací se nakonec Scott ocitl ve šlamastyce, z níž se nedokázal dostat. Nepomohla mu ani jeho nadpozemsky silná vůle, která jej mnohokrát předtím zachránila. Někteří mu nebyli schopni odpustit, že nechal své malé děti bez táty. Jiní zazlívali médiím, že o něm psala tak málo, nebo si toho naopak tolik navymýšlela. Všichni bez výjimky pak cítili hlubokou prázdnotu, díru ve svých životech, protože do té doby ji vyplňovala Scottova nespoutanost, energie a nakažlivě dobrá nálada.

Ti, kteří znali Scotta důvěrněji, jej začali postupně vidět v širších souvislostech jeho existence. Nad pivem v baru či kolem vařičů někde vysoko v horách vzpomínali jeho kamarádi a horolezečtí parťáci na Scottovy skotačiny, které s ním prožili, a jen pramálo se snažili skrývat, jak moc jim chybí pocity skvostné svobody, kterou s ním zažívali ve chvílích, kdy vedl výpravy a případně posouval hranice možného, a třeba i nemožného.

Já to cítím úplně stejně, zvlášť když občas otevřu krabice, dávno pohřbené pod schody do suterénu, a vyndám sešity s kroužkovou vazbou, nadepsané Nepál, Elbrus nebo třeba Kilimandžáro. Uvnitř nacházím pár zapomenutých rupií, rublů nebo tanzanských šilinků, nějaké fotky, natrženou palubní vstupenku od Aeroflotu nebo Royal Nepal Airlines a hlavně rukou psaný deník z další horské jízdy inspirované Scottem a jeho Mountain Madness. Dočtu jeden deník, odložím ho a vrhnu se na další.

Někdy na svých cestách narazím na lidi, se kterými jsem se potkal za Fischerových časů. Někdy zavolám Scottově rodině, s níž jsem se spřátelil a s níž jsme se časem a kvůli vzdálenosti zase odcizili. Začneme na Scotta vzpomínat a historky se brzy jen hrnou.

Nedávno mi vyprávěl Craig Seasholes, Scottův přítel a kolega instruktor, o snu, který se mu zdál krátce po Scottově smrti. V tom snu seděl Craig na lavici na palubě lodi uprostřed zátoky Puget Sound, na té samé bárce, s níž se plavil před pár dny na Scottův pohřeb. Najednou se otevřely dveře kabiny a na palubu vstoupil Scott. Posadil se vedle Craiga, vlny houpaly trupem lodi nahoru a dolů a oni spolu pár minut mlčky pluli zátokou.

„Nebylo to skvělý?“ zeptal se najednou Scott.

„Rozloučení?“ opáčil Craig. „Myslíš ten pohřeb?“

„Ne, vole,“ odpověděl Scott. „Život! Dobrodružství! To všechno! Nebylo to skvělý?“

Usmál se na Craiga, položil mu ruku na rameno, postavil se a zamířil zpět do kabiny.

„Prostě skvělý,“ zopakoval a byl pryč.

Když jsem poslouchal Craigovo vyprávění a když tak procházím staré deníky, cítím povědomou touhu vydat se ještě na jednu dodatečnou výpravu, jenom si tentokrát místo batohu a trekových bot vzít čistý zápisník a dobré pero. Místo neurčitého cíle v divočině se zhmotňuje potřeba vydat se proti proudu času a najít pravého Scotta Fischera. Chci si znovu promluvit s těmi, kdo ho znali nejlépe, projít si zápisky z cest a důkladně prohlédnout fotografie. Toužím se ponořit hluboko do Scottova života a pochopit, co ho hnalo dopředu, proč a čím inspiroval tolik lidí a co ho nakonec zavedlo tam, kde zemřel – úplně sám a tak blízko k nebi, kam se jen člověk na této planetě může dostat.

Ze všeho nejvíc ale chci znovu zažít ten život, ty „scottačiny“, to celé okolo. Znovu chci cítit, jaké to je sedět se Scottem na vrcholu Kala Pattharu, topit se ve slunečních paprscích a přátelství, užívat si tajemnou nádheru hor, dojídat poslední kousky sýra a čokolády a uvědomovat si, že odpoledne pomalu končí. Seberu malý kámen jako suvenýr, hodím ho do batohu a zmenším tak nadmořskou výšku Kala Pattharu o zlomek centimetru. Scott se zasměje a řekne mi, že kdyby to udělal každý, zmizel by celý Himálaj a on by neměl kam lézt. On sám si žádný kámen nevezme, i když pochybuji, že je to kvůli ochraně hor. Vrcholový kámen, po kterém on sám touží, totiž leží o kousek výš než ten můj.

Sestoupit po svazích Kala Pattharu a vrátit se na stezku vedoucí podél ledovce Khumbu nám zabere hodinu. Můj stan stojí v šerpské vesnici o pár kilometrů níže v údolí. Scott zamíří opačným směrem, do základního tábora Everestu, aby stihl večeři se svými kolegy, kteří doprovázejí klienty svých vlastních agentur. Zasměje se a zamává mi, pak se vydá nahoru po stezce a rychlými, ráznými kroky se mi vzdaluje směrem k Everestu.

Oplatím mu zamávání a přehodím si váhu svého batohu ze zad na ramena. V tu chvíli ho vidím naposledy. Je to naše poslední dobrodružství krátce předtím, než se stane nedílnou součástí historie Everestu. Cestu, kterou jsme sestoupili, teď halí stín a po ledovci vane chladný vítr. Při každém kroku cestou dolů údolím Khumbu slyším a cítím, jak mi pod botami křupe zmrzlý sníh. Vidím otisky zubatých podrážek, které jsme tu zanechali v měkkém navátém sněhu při naší časně ranní cestě nahoru. Scottovy šlépěje jsou stále dostatečně zřetelné: dávají mi jasně tušit, jak dlouhou cestu musel urazit až sem. A také jak dlouhou cestu budu muset podniknout já sám, abych jej, navzdory větru, který překrývá jeho stopy návějemi sněhu, znovu našel.

1. Olympus

„Pokud chcete člověka opravdu dobře poznat, vyrazte s ním na hodně dlouhou túru.“

Stephen Graham, The Gentle Art of Tramping, 1927

Každý, kdo někdy potkal Scotta Fischera, o něm může dát k dobru nějakou historku. Ta moje začíná toho večera, kdy mě přesvědčil, abychom spolu vylezli na Mount Olympus. Bylo mu tehdy kolem pětadvaceti a rychle ubíhající roky ho začínaly znervózňovat, protože stále ještě nevylezl na všechny ty úžasné kopce a stále se ještě neživil jako horolezec. Já do té doby nevylezl prakticky nikam a Scottovi k prvnímu výstupu na Everest scházelo ještě plných dvanáct let.

„Ten je slušně nabušenej,“ zašeptala mi tehdy moje přítelkyně Carol.

Nabušenej? Sympaťák, který jednoho letního večera v roce 1982 vstoupil do dveří našeho domu v Seattlu, mohl být rovnou největší hvězdou dobrodružných filmů. Scott měřil přes metr osmdesát, měl široká ramena a útlý pas, hruď a paže mu napínaly košili, na hranaté čelisti mu cukal sval. Pod rozcuchanou hřívou blonďatých vlasů mu zářily světle modré oči a jeho srdečný úsměv, přestože trochu plachý, naplňoval místnost snad ještě víc než jeho obrovská postava. Vřele Carol objal, ke mně napřáhl ruku a ani na moment nepřestal cenit bílé zuby.

Carol a Scottova žena Jeannie se seznámily už před šesti lety během studií na Northwestern University. Shodou okolností jsme se všichni čtyři přistěhovali do Seattlu zhruba ve stejnou dobu a brzy už jsme se ještě lépe seznamovali při večeři nad dungeneskými kraby ze zátoky Puget Sound a bílým vínem, které sice nepatřilo k perlám washingtonských vinoték, zato k tomu nejlevnějšímu, co se dalo pořídit v místním supermarketu. Na západním pobřeží jsme byli takoví zelenáči, že jsme ani neměli potřebné kuchyňské vybavení. Do krabů jsme se proto dobývali za pomoci kombinaček, tesařského kladiva a svěráku, abychom si posléze jejich sladké maso namočili v rozpuštěném másle.

Jeannie byla stejně blonďatá a atraktivní jako její muž a při jídle nám vyprávěla o své nové práci palubní inženýrky u Alaska Airlines, jejíž flotila sídlila na letišti SeaTac v Seattlu. „Lítám na zadní sedačce,“ popisovala svou začátečnickou pozici v kokpitu. Měla v úmyslu se jednoho dne vypracovat na druhého pilota a nakonec na kapitánku, což byla kariéra, která ji a Scotta vlastně přivedla na severozápad. A Seattle je obklopen horami, což jejímu muži plně vyhovovalo.

Scott nám všem nalil další víno a začal vyprávět historky ze svých výprav do hor. Posledních několik měsíců přednášel na kurzech průvodcování v divočině, přitom vylezl na nejvyšší horu Jižní Ameriky a vedl expedici na vrchol nejvyšší hory Severní Ameriky, aljašský Mount McKinley. Začínal organizovat horolezeckou výpravu do Sovětského svazu a několik týdnů teď bude makat na obchodní rybářské lodi, plavící se po Beringově moři. A pak přišly plány na cestovní agenturu pro dobrodruhy. „Dostaneme klienty, kam si zamanou,“ vyprávěl a naložil si dalšího kraba. „Budu tomu říkat Mountain Madness.“

Veškeré aktivity, které jsem do té doby podnikl já, měly spíše horizontální povahu – dlouhodobé cyklistické výlety a dálkové pěší túry. Krabí ulity se před námi vršily, padla další lahev vína a já začal vyprávět: jak jsem vedl týmové výpravy v horách severního Nového Mexika a jak jsem nedávno přešel sám Appalačskou stezku v délce tři a půl tisíce kilometrů z Maine do Georgie. To Scotta zaujalo nejvíc. Ptal se mě, jak dlouho mi to trvalo a jak jsem si dokázal udržet vůli pochodovat každý den, pět měsíců v kuse. Ale už když jsem vyprávěl, cítil jsem, že mé příběhy Scott poslouchá s určitou dávkou sebejisté bezstarostnosti, s jakou přistupoval i k horolezectví.

Ke konci večeře Scott navrhl, abychom všichni vylezli na Mount Olympus, nejvyšší vrchol Olympijského národního parku za zátokou Puget Sound. „Zabere to jen pár dní,“ lákal nás. „Bude to jízda!“ Jeannie mu připomněla, že má novou práci, ve které si nemůže dělat, co ji zrovna napadne, a Carol se vyjádřila hodně podobně. Já jsem ale nedávno sekl s učitelováním v Missouri, přešel Appalačskou stezku a pak se přestěhoval do Seattlu, abych se pokusil něco napsat. Což v praxi znamenalo, že můj diář zel stejnou prázdnotou jako diář jiného magora, který se rozhodl živit jako horolezec.

Přiznal jsem se, že i když se v divočině cítím jako ryba ve vodě, opravdové lezení je pro mě úplnou novinkou. Rád jsem chodil do hor, na které vedly stezky a pěšiny, ale vidina cest, kde se musíte vyzbrojit lany a cepíny, mě znervózňovala. Scott jen mávl rukou. „Neboj se, to bude na pohodu,“ řekl mi. A já v tu chvíli věděl, že bude.

Pár dní nato jsme už uháněli úzkou dálnicí, vinoucí se po špici Olympijského poloostrova. Paprsky slunce, rozlámané jehličnatými větvemi douglasek a zeravů, omývaly poškrábané čelní sklo Scottova prorezlého hnědočerveného dodge darta, jehož ručička na tachometru přelézala stotřicítku. „To nejsou kilometry za hodinu, to měří jednotky Darta,“ snažil se Scott překřičet motor a hlas Joni Mitchellové, deroucí se z rádia. Jeho ochraptělý zvuk se už dávno změnil ze sterea na mono.

„A Dart se pořádně rozžhaví, až když se tachometr dostane do vysokých JD.“

Scott bušil do volantu v rytmu hudby a kýval se přitom zepředu dozadu, jako by chtěl z auta vymáčknout ještě vyšší rychlost. Pravidelně jsem mu podával husté kafe se smetanou z otlučené kovové termosky, která se válela na podlaze za předními sedadly. Víčko termosky, sloužící jako hrneček, ve Scottově obří ruce vždycky úplně zmizelo.

„Dart je poskládanej z kusů jinejch Dartů,“ hulákal Scott. „Jednoho jsem měl nahoře na Aljašce, když jsem tam dělal horskýho průvodce a lovil ryby.“ Mrkl na mě a zasmál se. „Nevím, co má za lubem teď, ale jedno je jistý – tenhle Dart umí vyrábět olej.“

„Cože umí vyrábět?“ nevěděl jsem, jestli dost dobře slyším.

„Pokaždý, když vytáhnu měřák, je tam víc oleje než předtím.“

„Kecáš!“

„No jo, taky tomu nerozumím, ale rozhodně si nestěžuju,“ pokýval hlavou.

Vyrazili jsme už před úsvitem, přejeli Puget Sound na palubě trajektu Walla Walla a pak se řítili rychlostí mnoha jednotek Darta do pralesa, který směrem k pobřeží houstl, až nakonec vypadal jako tmavě zelený tunel. Na parkovišti hluboko v srdci deštného pralesa Hoh jsme vytáhli Dartovi z kufru batohy a naládovali je stanem, vařičem, spacáky a dalším tábornickým vybavením, které jsem dobře znal ze svých dálkových pochodů. Pak jsme přidali mačky, cepíny, sedáky a svazek lana, které přivezl Scott. Zašněrovali jsme si kožené boty, nahodili těžké batohy na ramena, upravili popruhy, abychom většinu váhy přenesli z ramen na bedra, a vyrazili nahoru po blátivé cestě. Stezka, lemovaná obří kapradinou a kmeny popadaných stromů, které nám sahaly až nad hlavy, stoupala prvních pár kilometrů jen mírně a nám se při pochodu dobře povídalo.

Scott mi vyprávěl o svém dětství v New Jersey. Hrál trochu americký fotbal, jako puberťák se sem tam dostal do potíží a vlastně nevěděl, co se životem, dokud v televizi neuviděl dokument o horolezcích ve Wyomingu. „Tam to začalo,“ řekl mi. „Okamžitě jsem věděl, co chci dělat.“ A od té doby už se vyskytoval jen na horolezeckých kurzech a vyrážel na výpravy.

Vyptával jsem se ho, jak se mu daří kloubit svobodomyslný život s daleko uspořádanějším životním stylem své ženy. Sám jsem s tím poměrně dost zápasil, s touhou zmizet v divočině na pár týdnů (ještě lépe měsíců), a přitom si budovat vztah s ženou žijící ve světě firemních pravidel a jevící stále větší zájem založit rodinu, což kočovnému životu moc nepřeje. „Jeannie ví, že jsem horolezec a že starýho psa novejm kouskům nenaučí,“ řekl Scott. „Ujasnili jsme si to ještě před svatbou.“

Na chviličku jsme zastavili a já se předklonil, abych uvolnil tlak popruhů na svých ramenou. Scott mi nabídl hrst rozinek a ořechů a já se ho zeptal, co ho na horolezectví tak přitahuje. „Snažím se to dělat pořádně,“ odpověděl. „Pro ten pocit, že dělám všechno tak, jak se má. To mě na tom fascinuje. A ten pocit umí být stejně super jako to, že vylezeš na vrchol.“ Popisoval mi hory jako jeviště, na kterém se snaží předvádět co nejlepší fyzické představení, i když jediným obecenstvem mu je čisté nebe. Jeho odpověď zněla nacvičeně a já ho trochu podezříval, že ji už opakuje poněkolikáté.

„Někteří lidi koukají, jak lezu, a říkají: Jo, ty si to můžeš dovolit, seš namakanej, máš sílu,“ pokračoval. „To je fakt, jenže si neuvědomujou, co to obnáší, udržet se ve formě. Taky na to musíš jít chytře a neumanout si něco, na co prostě nemáš.“

Znovu jsme se dali na pochod. „Stalo se ti někdy,“ zeptal jsem se, „že sis vymyslel něco, na cos pak neměl?“

Chvíli přemýšlel, jako by nejprve nemohl mou otázku pochopit. A pak mi místo odpovědi povídal, jak na jedné hoře ve Wyomingu spadl do ledovcové trhliny. Omlátil se o studené vlhké stěny a s vykloubeným ramenem dopadl na temnou ledovou polici. „Někdo tehdy prohlásil, že je ten ledovec bezpečnej, bez trhlin, tak jsem se nenavázal na lano, což byla pěkná pitomost.“ Jeho parťáci se doplazili na okraj propasti a koukali dolů. Pochybovali, že to mohl přežít. „Viděl jsem proti nebi jejich obrysy a zařval jsem: Johó! Jsem tady dole!“ Spustili mu skoro celou délku pětatřicetimetrového lana. Scott si omotal konec kolem pasu a oni ho vytáhli. Pak mu ošetřili rány a pokusili se nahodit vykloubené rameno, jenže Scott byl tak svalnatý, že s kloubem ani nehli. Cesta k nejbližší nemocnici jim zabrala tři dny pěšky, kus na koních a pak ještě skoro dvě stě kilometrů autem po hrbolatých wyomingských okrskách. Teprve potom se ho ujali doktoři, aby ho dali zpátky do kupy.

„Slítnul jsem ještě několikrát,“ říkal mi. „Pár lidí mě dokonce pasovalo na nejčastěji padajícího horolezce a začali mi říkat vozembouch, ale teď už jsem, řekl bych, jinde,“ pokračoval Scott. „Je mi šestadvacet. Nejlepším chlapům na Everestu je přes třicet nebo těsně nad čtyřicet. A to chci bejt ještě pořád naživu.“

Super, pomyslel jsem si, vyrazím na své první horolezecké dobrodružství a můj průvodce chce vylézt nejen na Mount Everest, ale zatím proslul hlavně tím, že padá ze skály. Najednou mě ani tak nezajímalo, co bude, až mi bude přes třicet nebo těsně nad čtyřicet, ale jestli se vůbec dostanu zpátky do Seattlu.

Do večera jsme ušli pětadvacet kilometrů na konec údolí Hoh. Prales končil někde pod námi a my se nacházeli na začátku ledovce, který nás dělil od vrcholu Mount Olympu. Sníh na hoře se zbarvoval do zářivě růžové a jak se pozdní odpoledne měnilo na večer, přecházel do čím dál tmavších odstínů červené. V chladu plížící se tmy jsme na kousku holé země vztyčili Scottův stan, zapálili můj vařič a ukuchtili hrnec brambor s mrkví a cibulí. Chtěl jsem použít šátek jako kuchyňskou chňapku a narovnat hrnec na plameni, ale Scott byl rychlejší a zvedl ho holýma rukama. Jako by ho to vůbec nepálilo. Snědli jsme večeři, umyli nádobí a všechno uklidili. Vlezli jsme si do spacáků, Scott si vyndal kontaktní čočky, nasadil si brýle se šíleně tlustými skly a vrhli jsme se na malou zavírací magnetickou šachovnici, kterou Scott nosíval s sebou. Na jednotlivé tahy jsme si svítili čelovkami a záhy jsme zjistili, že v naší neschopnosti přijít s nějakou pořádnou strategií jsme si úplně rovni.

Rozednilo se do jasného studeného rána, rána plného příslibů, a ve vzduchu byla hmatatelná vzdálenost, která nás dělila od parkoviště a uspěchaného světa za ním. Šest tisíc milimetrů ročních srážek, díky nimž bujela vegetace dole v údolí Hoh do neskutečných výšek, také způsobovalo, že se Mount Olympus celoročně halil do sněhových polí a ledovců. A já jsem si v prvním ranním světle prohlížel popraskaný povrch ledovce a nad ním prudké zasněžené svahy. Hora byla obrovská, skalnatá a celkově topograficky rozmanitá. Kdybych vyrazil na tuto túru s Carol, otočil bych se spokojeně přímo na tomto místě. Scott ale vnímal dosavadní úsek jen jako nutné zlo na cestě k opravdovému adrenalinu. Tady končila stezka, údolí začínalo odvážně stoupat a jeho povrch kopíroval daleko dramatičtější reliéf.

Uvařili jsme hrnec černé kávy pro Scotta a hrnek sladkého čaje pro mě a podělili se o porci ovesné kaše přímo z pánve. Vydrhl jsem ji sněhem z okraje ledovce, do batohu jsme naložili jídlo na jeden den a nějaké rezervní oblečení a všechno ostatní jsme zavřeli do stanu. Scott mi oblékl sedák, provlékl mi opasek nadvakrát skrz sponu a ukázal mi, jak si na boty nasadit mačky s ostrými kovovými hroty. Lehkomyslnost z předešlého dne nahradila tichá vážnost, s níž mi vysvětloval, jak se na konci lana uvazuje osmičkový uzel a jak připevnit hliníkovou karabinu k sedáku a ke smyčce uzlu. Druhý konec lana si připnul na svůj sedák a podal mi cepín s instrukcí, abych zůstal dost daleko za ním, protože lano mezi námi musí zůstat napnuté. Pak se naše miniaturní expedice vydala napříč ledovcem.

Vstoupil jsem na led a následoval Scotta, který obezřetně obcházel konce trhlin nebo hledal místa, kde byly natolik úzké, abychom je mohli přeskočit. Hroty maček se zarývaly do ledu a já cítil jistý krok. Ale kdyby Scott zmizel v ledovcové trhlině, nevím, jestli bych měl tušení, co dělat. To, že si mě navázal na konec lana, ho pravděpodobně nechránilo o nic víc, než kdyby postupoval úplně sám. Jediné, co jsem věděl o pohybu po ledovci, byla den stará informace, že pokud spadnu do krevasy, mám křičet „Johó!“ a čekat, až mě někdo vytáhne. Možná že si to Scott uvědomoval a byl si natolik jistý vlastními zkušenostmi, že si mě k sobě přivázal prostě jen proto, aby mě mohl vytáhnout, kdyby se něco semlelo. Překročil jsem další úzkou trhlinu a přišlo mi to čím dál zajímavější; zvlášť po jeho zkušenosti, že žádný ledovec nelze považovat za bezpečný.

Lano jsme rozvázali až ve chvíli, kdy jsme dorazili na druhou stranu ledovce. Scott ho smotal, připevnil na batoh a vyrazil jako první vzhůru strmým sněhovým polem. Špičky bot zakopával do sněhu. „Zkus nasadit odpočinkovej krok,“ radil mi a ukazoval, jak propnout koleno a před dalším krokem si na moment odpočinout. „Váha pak spočívá na kostech, a ne na svalech,“ pokračoval. „Takhle můžeš stoupat celý hodiny.“ Za několik takových hodin jsme dorazili na vrchol hrbu zvaného Sněžný dóm. Odtud jsme pokračovali po hřebeni rozbitým terénem k vrcholové skále Mount Olympu, kamenné věži čnící třicet metrů nad sněhový terén.

Scott studoval skálu nad námi a jeho tvář se rozjasňovala nadšením, zatímco já se začal třást strachy. Viděl jsem všechna místa, odkud se dalo sletět dolů, on jenom úžasnou šanci. „Ty, mně se to nějak nezdá,“ řekl jsem mu, ale ještě jsem ani nestačil navrhnout, že tady na něho počkám, a Scott už fičel nahoru. Jako by se vznášel, rukama a nohama se skály sotva dotýkal. Ježíši, to je borec! Fakt to vypadalo, jako by tančil směrem k oblakům a přitom si vůbec neuvědomoval důsledky (nebo nepřipouštěl možnost) pádu. Během chvilky zmizel na vrcholu a pak zakřičel: „Bruci!“ a vteřinu nato „Lano!“ Ačkoli jsem tomu prvnímu nerozuměl, s druhým výkřikem přišlo i varování v podobě svištícího rozmotávajícího se lana, jehož konec mi v mžiku přistál u nohou. „Přivaž si to na sedák a pořádně si zkontroluj uzel, než polezeš,“ volal Scott seshora, „a nikam nespěchej.“

Ztěžka jsem polkl. Nemusel jsem to dělat. Nebyl jsem zvyklý podobným způsobem riskovat. Ale bylo tu to lano. Scott mě nepřestával hecovat: „To zvládneš,“ volal. „Musíš jen začít a pak to půjde samo.“

Přivázal jsem lano na sedák, vylezl pár stop a pak ještě kousek. Zatím dobrý. Scott seshora dobíral lano, ale nechával mi dostatečný průvěs, abych musel lézt sám. Chyty a stupy se mi na jedné straně zdály hlubší, proto jsem zamířil tím směrem, aniž bych si uvědomil, že se dostávám přímo do stěny vrcholové skály, mimo méně prudký svah, kterým jsme postupovali. Když jsem se podíval dolů, neviděl jsem pod sebou nic než ohromný prázdný prostor. Začala se mi pěkně třást kolena. Scott mě nadšeně vybízel, ať lezu dál. „Držím tě,“ ujišťoval mě, „vyzkoušej každej chyt, než se za něj pověsíš. A dejchej!“

Lezl jsem výš a výš a přemýšlel, jak jsem se v téhle kaši ocitl. „Trochu se zakloň od skály,“ volal Scott. „Drž váhu nohama. Už konečně dejcháš?“

Postupoval jsem od chytu k chytu a dával si sakra pozor, abych se nepodíval dolů. Několikrát jsem se zastavil, ale pokaždé jsem znovu hmátl nad sebe pro nějaký dobrý chyt, až nebylo kam sáhnout. „Už seš skoro nahoře!“ slyšel jsem Scotta. Se zachroptěním jsem se přetáhl na vrchol Mount Olympu a vkleče si konečně vzpomněl, že mám dýchat. Košili jsem měl propocenou a srdce mi divoce bušilo, ale všechen strach zůstal pode mnou.

„Suprovej pocit, co?“ řekl Scott s úsměvem od ucha k uchu.

No, ten poslední úsek mi přišel daleko strašidelnější, než jsem si představoval i v těch nejdivočejších snech, a nebezpečnější, než co jsem byl původně ochoten podstoupit, ale teď, když jsem to dokázal, jsem cítil neskutečnou radost a bouřlivý příliv sebevědomí. Svým způsobem je to šílenství, investovat dva dny těžké fyzické námahy jenom proto, aby se člověk dostal na vršek vysoké skály uprostřed ničeho. Připadá mi ztřeštěné drápat se po stěně, ve které by jediné uklouznutí znamenalo setsakramentskou bolest, kdyby mě chytilo lano, a jistou smrt, kdyby ne. Ale Scott měl pravdu. Byl to suprovej pocit, fakt že jo. A víc než to. Bylo to vědomé setkání s nebezpečím, vypořádání se s ním a výstup někam nad něj. Síla toho momentu byla povznášející, skoro jako nějaká fyzicky hmatatelná věc, která mě neskutečně vyburcovala.

Seděli jsme dlouho bok po boku a přehlíželi hory na Olympijském poloostrově. Nad tmavými pralesy Kaskád jsme viděli Rainier, Baker, Glacier Peak a Mount Adams, celé procesí zasněžených sopek, které vypadaly, jako kdyby pluly, k zemi ničím nepoutány. Někde v dálce se v práci potily Jeannie s Carol, aby zaplatily naše účty a udržovaly soukolí obchodu v pohybu. Ale většina lidí našeho věku je na tom jako ony. Jen na krátkou chvíli jsme byli se Scottem vysoko, vysoko nad tím vším.

Podobný pocit lehkosti a úlevy jsem cítil na své Appalačské stezce: proklouzl jsem švem společnosti a měl jsem dojem, jako bych objevil něco tajného, něco opravdu krásného. Celou cestu jsem věděl, že jednou dojdu na její konec a budu muset vymyslet, co dělat dál. I teď mi bylo naprosto jasné, že až se Scottem za chvíli sestoupíme z Mount Olympu a vrátíme se do Seattlu, budeme muset oba vykoumat, jak vydělat nějaký ten cent. Ale to mělo přijít až potom. Pro tuto chvíli jsme žili v jiném, horském čase a nebyl jediný důvod, proč si ten moment ještě aspoň kousek neprodloužit.

Pili jsme vodu z lahví a nechali si tváře omývat sluníčkem. Byl jsem překvapený a zároveň vděčný, že Scott ani jednou nezmínil můj souboj se stěnou. Měl skutečnou radost, že jsem tam seděl s ním, a vypadalo to, že ani trochu nezáleží na tom, jak jsem se tam dostal.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

1. Olympus