Jan Costin Wagner

DNY POSLEDNÍHO SNĚHU

Originální název: Tage des letzten Schnees,

vydáno u Galiani Berlin, Berlín 2014

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as

„Tage des letzten Schnees“ by Jan Costin Wagner.

Published under the imprint Galiani Berlin.

Translation © František Ryčl 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6682-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Steffi a Luisovi

PRVNÍ DÍL

KVĚTEN

1

Prvního května padal poslední sníh.

Bylo to v předpovědi počasí, a tak to i přišlo. Lasse Ekholm vyjel s autem z parkoviště na silnici a pozoroval oblohu, z níž padaly husté bílé vločky, které k tomuto měsíci vůbec nepatří.

Uvažoval o tom, že v tom setkání prvního dne s posledním sněhem se skrývá jistá symetrie. Logická a pěkná symetrie, neboť se zakládá na asymetrických komponentách. První a poslední, začátek a konec, spojené v jednotu… ovšem jen za předpokladu, že předpověď počasí nelhala a tohle je skutečně poslední sníh, než přijde léto.

Vůz klouzal po sněhové pokrývce a Lasse Ekholm otevřel přihrádku v palubovce, aniž by na chvíli spustil oči z bílé silnice. Vytáhl cédéčko, které vypálila Anna, hudbu, se kterou si nevěděl rady, které nerozuměl, zato Anna jí rozuměla a mnohokrát se pokoušela mu vysvětlit, v čem spočívá hlubší smysl toho hektického střídání rytmů. Vložil disk do přehrávače a vybral jedinou skladbu, která se mu líbila, tu s poměrně nejklidnějšími temnými basy na koberci teplých tónů.

„Tohle se mi líbí,“ říkal vždycky Anně, když hrála tato skladba, a Anna se usmívala a odpovídala, že ani není divu, protože to je retro mix nějaké klasiky z 80. let, zatímco Lasse Ekholm se v duchu ptal, odkud Anna zná taková slova – retro mix, klasika z 80. let…

Zaparkoval před zimním stadionem, a když šel mezi vířícími vločkami ke vchodu, těšil se, že ji za chvíli uvidí. Uvnitř bylo teplo a on okamžitě zaslechl pronikavý hlas trenérky Eliny, která byla neoblomná a vyžadovala trénink i prvního května, v den po svátku Vappu, kdy normální lidi vyspávají opici. A slyšel vřískavé hlásky děvčat, která si zřejmě trenérčiny instrukce brala k srdci velmi málo. Anna v příliš velkém dresu se hnala za pukem, ale naprosto zjevně se neohlížela na jakékoli taktické zásady. Vedla puk, zpočátku úspěšně, dokud jí tři protihráčky rázně nezahradily cestu, pak spadla na led a chytila se za koleno. Ekholm zavřel oči a pocítil strach, jaký cítíval vždycky, když se díval na Annu. Strach kazící mu radost z toho, že i ona hraje hokej stejně ráda jako dříve on.

Myslel na přísné pohledy, které po něm vrhala Kirsti, když ošetřili modřinu a Anna se pak v nezkažené, dobré náladě belhala do postele. Možná se příště pokusí Kirsti přesvědčit, že on nemá s Anniným nadšením pro tento sport nic společného, a Kirsti mu to zase neuvěří, i když je to pravda.

Na jednu stranu se pokaždé těšíval, až zase Annu uvidí hrát, na druhou stranu měl ale zřejmě ještě větší strach než Kirsti, že se jednou zraní. Navíc mu její způsob hry až příliš připomínal ten, jenž býval vlastní jemu – i on chodíval vždycky tam, kde to bolelo, a zásadně nikdy puk neodeslal, dokud to nebylo nutné.

Za tu dobu, co se díval, měla Anna dvě gólové šance a ještě třikrát spadla na led způsobem, při které mu trochu vyrazil pot. Ale vždycky zase vstala, a když se jí na konci tréninku zeptal, jestli má ještě všechny kosti celé, řekla „Ach, tati…“

„Tak to je dobře,“ řekl.

„Vůbec ne dobře. Dvakrát jsem trefila tyč. A to je dost nepravděpodobné, protože…“

„… protože břevno o průměru čtyř centimetrů je jen nepatrně větší než puk, takže lze náraz puku do břevna očekávat jen ve velmi vzácných případech.“

„Přesně tak,“ řekla.

„To ale neznamená, že by šance na gól byla pravděpodobná, vůbec nejpravděpodobnější je, že v hokeji střelec vzhledem k rozměrům branky…“

„… gól nedá,“ dokončila.

„Vykládám ti takové věci často?“ zeptal se.

„Dost často, tati,“ řekla. „Osprchuju se a převléknu, zatím ahoj.“

„Ahoj,“ řekl Lasse Ekholm. Díval se za ní, dokud nezmizela ve dveřích, a zatímco na ni čekal, znovu přemýšlel o posledním sněhu prvního dne v měsíci. Odpovídal na mumlavé pozdravy Anniných spoluhráček, a když konečně Anna s mokrými vlasy vyšla se svou kamarádkou Laurou z kabiny, nachystal se k větě, kterou říkával častokrát, přinejmenším v chladných dnech, třebaže už věděl, jak ten krátký dialog skončí.

„Máš ještě mokré vlasy.“

„To nevadí,“ řekla Anna.

„Měla by sis je ještě rychle dosušit.“

„To už stačí,“ řekla Anna.

„Hm,“ řekl a vzal jí sportovní tašku, těžkou jak z olova, a když vyšli do chumelenice a na mráz, přišla jim naproti Lauřina matka a Laura se zeptala, jestli by Anna nemohla jet s nimi na večeři.

„Ach ano,“ řekla Anna.

„Ano… já bych byla ráda,“ řekla Lauřina matka.

„Obávám se, že to nejde,“ řekl Lasse Ekholm.

„Ach, tati.“

„Ne, máma, tedy Kirsti říkala, že se dnes půjde brzy do postele. Kvůli té zítřejší školní práci.“

„Pane jo,“ řekla Anna.

„Školní práce?“ zeptala se Lauřina matka.

„Ééé…,“ řekla Laura.

„Jen desetiminutovka u Kokeše,“ řekla Anna.

„U koho?“ zeptal se Ekholm.

„U… našeho učitele chemie,“ upřesnila Anna.

„Aha,“ řekl Ekholm a děvčata se zasmála.

Ještě jednu dlouhou vteřinu nerozhodně stáli, pak se Laura a její matka rozloučily a Anna, zatímco nastupovala, řekla, že stejně nemá cenu se učit na písemku z chemie, protože tomu beztak nerozumí.

„To je logická argumentace,“ řekl Ekholm a nastartoval auto.

„Právě,“ řekla.

„Jenže máma to vidí trochu jinak.“

„No a?“

„To už je méně logické.“

„Co?“

„To no a. To je méně logické.“

Zaúpěla a Lasse Ekholm se k ní otočil a usmál se a ona jeho úsměv čekala a poprosila ho, aby pustil cédéčko.

„Už se stalo,“ řekl a potom vnitřek auta naplnila hudba, které nerozumí, ačkoli Anna se mu ji snaží vysvětlit. Chtěla slyšet právě jednu písničku, na které ještě nedokázal najít ani nádech nějaké melodické linky. Ale Anna si broukala s hudbou a Lasse Ekholm ztlumil zvuk, aby slyšel Annino broukání.

„Tati!“ řekla.

„Broukej si dál,“ řekl.

„Co?“

„Dál… chtěl jsem slyšet tu melodii, kterou sis broukala.“

Anna se zasmála, on znovu obrátil pozornost na silnici a potom se rychle za sebou stalo hned několik věcí.

Lasse Ekholm uviděl světlo, spíš ho vytušil než uviděl, bylo za jeho zády, přišlo náhle, jako by bylo přízračně rychlé. Otočil se znovu k Anně, ta se stále ještě smála, a v poslední chvíli byl přesvědčený, že v jejích očích zahlédl zmatek. Ústa měla mírně otevřená a snad cítila v poslední vteřině i strach, ale to nedokázal nikdy říct s jistotou, i když o tom později často přemýšlel.

Měl dojem, že zahlédl blesk, který udeřil přímo vedle nich, vedle auta, v němž jeli, neslyšný náraz, který ho vyhodil z rovnováhy, ve které byl ještě před chvílí. Pak se zapotácel a nakonec nadzvedl a potom se pokoušel znovu se dostat pod kontrolu, neboť se začali s Annou, kterou už neviděl, vznášet v prázdném prostoru.

Náraz byl tupý, tichý a plechový a on slyšel hudbu, tu druhou skladbu, tu, která se mu líbila, ten retro mix klasiky z osmdesátých let, temné basy na koberci tónů. Pokoušel se na melodii soustředit, pomalu před ním vyvstávala. Hleděl na displej, žlutá osmička, osmá písnička na cédéčku, které sestavila Anna, výběr ze skladeb, kterým rozumí jen ona sama.

„Anno?“ řekl.

Čekal a v duchu se ptal, jak to že displej funguje, když je jinak všechno na padrť. Všechno na padrť, pomyslel si. Možná byla ta hudba jen v jeho myšlenkách. Ale displej fungoval a venku za předním oknem uviděl mihnout se jakýsi stín. Sněžilo a bylo zima. Před chvílí bylo ještě teplo; když navíc začalo do auta sněžit, napadlo ho, že se asi rozbilo okno.

„Anno?“ řekl.

„Haló?“ zeptal se nějaký hlas. Ne Annin hlas.

Otočil hlavu směrem, odkud hlas přicházel, a uviděl stát jakýsi stín na místě, kde musely být dveře spolujezdce.

„Pomoc je na cestě,“ řekl ten hlas, ženský hlas, třásl se.

Přikývl a chtěl vstát, ale nešlo to. Chtěl vstát a vystoupit z auta.

„Asi byste se neměl hýbat,“ řekl nějaký jiný hlas, mužský. „Záchranka tu bude hned.“

Záchranka, pomyslel si.

„Bolí vás něco?“ zeptal se mužský hlas. Hudba stále ještě hrála, venku zřejmě někdo plakal. Když se měla narodit Anna, přijela záchranka, dva saniťáci naložili Kirsti a odvezli ji do nemocnice, aby tam porodila. Protože Anna ležela napříč a porodní bába řekla, že by to nastávající matka v takovém případě neměla zkoušet sama.

„Anno?“ řekl.

„Záchranka už je tu,“ řekl ten mužský hlas a on slyšel sirénu a viděl modré blikající světlo. Písnička dohrála do konce, závěr mu unikl. Displej teď hlásil chybový údaj.

První den, poslední sníh.

Anna mohla jet s Laurou a večeřet u ní.

Venku bylo úplné ticho, ale on cítil, že tam přibylo lidí.

„Co je s mou dcerou?“ zeptal se.

2

Kimmo Joentaa stál u okna, pozoroval tmu a sníh a myslel na to, co říkala Larissa, než ráno odjel. Že tu zřejmě večer nebude, že bude několik dní pryč.

„Kde?“ zeptal se.

„Pryč,“ odpověděla a Kimmo Joentaa nechal druhou otázku, která se nabízela, viset v prostoru, protože věděl, že by nemělo smysl ji pokládat.

Larissa. Jeho přítelkyně Larissa, která se Larissa nejmenuje. Když se jí ptal, jak se má, neodpověděla. Kdyby se jí zeptal, jaký měla den, vysmála by se mu.

„Něco tu máme,“ řekl jakýsi hlas za jeho zády. Antti Lappenranta, mladý archivář, vešel do místnosti, aniž by si toho všiml.

„Antti… co je?“

„Na ústředně mě požádali, abych jim dal vědět, jestli tady ještě někdo je,“ řekl Antti. „Protože kolegové z noční služby vyjeli jinam.“

Joentaa přikývl.

„Nehoda, tedy zřejmě nehoda, s následkem smrti, viník nehody ujel, řidič na útěku.“

Joentaa přikývl.

„O život přišlo dítě, děvče. Jedenáct let. Otec ji vezl domů z hokeje. Nějaký…,“ Antti sklopil oči a podíval se na lístek v ruce. „Nějaký Lasse Ekholm. Jeho dcera Anna při té nehodě přišla o život.“

Joentaa přikývl. Hleděl na mladého archiváře Anttiho Lappenrantu a myslel na to, že bydlí se ženou, která si nechává říkat Larissa a odmítá prozradit své skutečné jméno. A na to, že se mu Antti Lappenranta líbí, z mnoha důvodů, ale i proto, že si zapisuje jména. Bylo pro něho důležité nemluvit jen o nějakém otci a nějaké dceři, nikoli o obětech nějaké nehody, nýbrž o Lassem a Anně Ekholmových.

Lasse a Anna Ekholmovi. Zavřel oči a viděl sebe sama, jak stojí u Sannina hrobu v den pohřbu, v dešti, jak je to už dlouho? Snad opravdu uplynula jen krátká chvíle. Lasse a Anna Ekholmovi byli lidé, které znal.

„Ano… myslím, že to není přímo vaše věc, ale…,“ řekl Antti Lappenranta.

„Ale je,“ řekl Joentaa.

„Ano?“

Joentaa se v duchu ptal, jak vysoká je pravděpodobnost omylu. Vzpomínal si na ten věnec, největší věnec na Sannině hrobě v den pohřbu, věnec od architektonické kanceláře, v níž Sanna pracovala, než onemocněla a zemřela, před celou věčností, která ale taky mohla být pouhou chvilkou.

„Ano, tak tedy…“

Věnec podepsaný všemi zaměstnanci, uprostřed byl ne sice velký, ale čitelný podpis Lasseho Ekholma, Sannina šéfa, neboť Lasse Ekholm vlastnil tu architektonickou kancelář. A Lasse Ekholm měl tenkrát dcerku, Annu.

„Já tam zajedu,“ řekl Joentaa.

„Je to u zimního stadionu, na hlavní silnici do centra.“

Joentaa šel. Myslel na Annu, jednou s ní v nějaké zahradě hrál fotbal, v zahradě Ekholmových, spolu s Annou stříleli na malou branku, ve které stál Lasse Ekholm, Annin otec. Sanna byla ještě úplně zdravá, seděla na sluníčku u stolu a bavila se s Kirsti Ekholmovou. Byl to pěkný letní den, Ekholmovi je pozvali.

Jel po silnici k zimnímu stadionu a už z dálky viděl blikající červená a modrá světla a pak uviděl auto, nemělo dveře na místě spolujezdce ani přední sklo a jako ztracené stálo na kraji lesa ve světle reflektorů. Kolem vozidla stáli uniformovaní policisté a před sanitkou se jeden ze zdravotníků nakláněl nad mužem zabaleným do deky.

Sanna zahalená do deky seděla na můstku u jezera týden před svou smrtí.

Joentaa vystoupil a došel k sanitce. Slyšel saniťáka, jak se snaží s mužem klidně a chlácholivě mluvit. Jeden z uniformovaných policistů došel k němu a požádal ho, ať pokračuje v jízdě, než ho poznal. „Kimmo, to je dobře, že jsi tady. Už jsi…“

„Děvče, jedenáct let.“

„Ano.“

„Anna Ekholmová,“ řekl Joentaa.

„To, po pravdě řečeno, nevím, tamhle kolegové byli na místě první…“

„Ale ano, Anna Ekholmová,“ řekl Joentaa a šel dál směrem k sanitce, před kterou seděl Lasse Ekholm zabalený do deky. Joentaa slyšel hlas pohotovostního lékaře, který Ekholma přemlouval, aby si nastoupil. Ale Ekholm vrtěl hlavou. Seděl ve sněhu před sanitkou, a když k němu Joentaa došel, najednou nevěděl, co mu má říct. Ekholm zvedl oči a zdálo se, že se několik vteřin snaží vzpomenout si na Joentaaovu tvář.

„To jsem já, Kimmo,“ řekl Joentaa. „Sanna, má žena, pracovala u vás v architektonické kanceláři.“

Ekholm na něho dál hleděl, pak sotva znatelně přikývl a znovu sklopil oči, zatímco Joentaa se posadil vedle něho do sněhu. „Hned, počkejte ještě pár minut,“ řekl Joentaa lékaři, který přikývl a odešel.

Seděli mlčky a Joentaa hleděl na své kolegy, kteří se snažili ve špatném světle reflektorů odměřit vzdálenosti a zjistit brzdnou dráhu. Myslel na Sannu, na ten letní den v zahradě Lasseho Ekholma, se smíchem chytajícího míč, který kopla jeho dcera.

Hleděl na vrak auta, stojící v prádném prostoru pod stromy.

„Anna…,“ řekl po chvíli Ekholm. Znělo to jako otázka, položená Joentaaovi v naději, že dostane odpověď.

3

Lékař záchranné služby chtěl Lasseho Ekholma odvézt do nemocnice, jenže Lasse Ekholm chtěl jet domů.

„Jsme na cestě domů,“ říkal.

„Pane Ekholme…,“ řekl lékař.

„Jsme na cestě domů. Chci teď jet dál. Kirsti… už čeká.“

„Pane Ekholme, měl jste nehodu. Měl byste jet nejprve alespoň na ambulantní…“

„Můžete mě odvézt, Kimmo?“ zeptal se Lasse Ekholm a Joentaa, který dosud oběma naslouchal, aniž by dokázal odtrhnout oči od vraku auta, teď pohlédl nejprve na Ekholma a pak na lékaře. Vstal a naznačil lékaři, ať jde za ním. Ten – byl to ještě mladý, štíhlý muž – ho následoval.

„Bylo by možné zajet nejprve k němu domů? Myslím, že v první řadě teď nejde o ošetření jeho zranění, jako spíš o to, že chce domů,“ řekl Joentaa.

Lékař svraštil čelo, ale přikývl.

„A vy pojedete taky? Jeho žena Kirsti zřejmě ještě neví, co se stalo. Možná budou potřebovat pomoc. Oba.“

Lékař několik vteřin mlčel, pak se ale zřejmě odhodlal a řekl: „Dobře, uděláme to tak. I když toho muže samozřejmě musíme prohlédnout důkladněji. On to teď sice ještě nevnímá, ale má několik zranění, jejichž závažnost nedokážu zcela posoudit. Dobrá, pojedeme nejprve k němu domů… Jeďte napřed, my pojedeme za vámi.“

Joentaa přikývl. „Děkuji,“ řekl.

Během cesty viděl sanitku stále ve zpětném zrcátku, jela za ním bez zapnuté sirény, tiše jako stín, přesto neodbytný průvodce připomínající, že se něco změnilo, že něco už není pravda, že se svět vymkl z kloubů.

„Kirsti…,“ řekl Ekholm. Během cesty to jméno opakoval už poněkolikáté. Nic víc. Pak zastavili před domem, Joentaa vypnul motor a viděl, že i sanitka za ním zastavila. Seděli mlčky a Joentaa pozoroval jasně osvětlený dům ve tmě. Zdálo se, že se svítí v každé místnosti.

Joentaa si vzpomínal na ten dům a na letní den před pár lety, kdy ještě Sanna žila a byli zde spolu, vzpomínal si, že dům měl velmi jemný, příjemně bleděmodrý nátěr, to se teď potmě dalo nanejvýš vytušit. A ještě teď si pamatoval pocit zmatku, který v něm dům na první pohled vyvolal.

Zeptal se tenkrát Sanny, jestli je možné, že ten dům stojí rovněji než všechny ostatní, a Sanna se zasmála a řekla, že je dobrý pozorovatel, protože co do symetrie a statiky je Lasse Ekholm nepopiratelně nejskvělejší architekt, jakého zná. „A to je něco krásného, Kimmo, pracuji pro věčnost. Ty domy, které projektujeme, by tu vlastně měly stát dál, až celý svět zanikne.“

Když tehdy vystoupili a šli k domu, Joentaa skoro pocítil úlevu, že hned u vchodu byly boty naházeny křížem krážem, barevné Anniny boty, a Lasse Ekholm je přivítal naprosto uvolněně, z čehož Joentaa usoudil, že se jeho smysl pro pořádek a rovné, pravoúhlé tvary zřejmě omezuje jen na domy, které staví.

Prošli chodbou do prostorného a světlého obývacího pokoje, Kirsti Ekholmová uvařila lasagne, které byly moc dobré, a Sanna si řekla o recept. Kirsti Ekholmovou to potěšilo a začala vyjmenovávat jednotlivé přísady, zatímco Joentaa vyšel otevřenými dveřmi ven do svěžího letního vánku, aby si s Lassem Ekholmem a s malou Annou zahráli fotbal. Pár metrů odtud houpačka, do lesa co by kamenem dohodil, zahrada v něj plynule přecházela. Anna dala gól a hlasitě jásala, zatímco Kimmo Joentaa si náhle mimochodem položil otázku, kde vlastně končí zahrada a začíná les, a bylo mu sympatické, že tam očividně není žádný plot, žádná dělicí čára, žádná hranice mezi parcelou a lesem.

„Já…,“ řekl Lasse Ekholm, sedící vedle něho. Joentaa odtrhl pohled od domu a pohlédl na Ekholma, který vypadal současně unaveně i uštvaně, a napadlo ho, že není třeba dodávat ani jediné slovo, ani Lasse Ekholm, ani on, ani nikdo jiný nemá už co dodávat, protože všechno bylo řečeno.

„Já… bych chtěl… napřed sám… to… udělat,“ řekl Ekholm.

Joentaa přikývl a znovu se zadíval na dům. Vzpomínal si, že stál v zahradě vedle květin a Lasse Ekholm skákal po balónu, ale dělal to jen tak, ve skutečnosti chtěl míč minout, aby Anně udělal radost, a zatímco Anna jásala nad gólem a Lasse Ekholm ji ujišťoval, že ten balón byl nechytatelný, Joentaa vyhledal Sannin pohled. Sanna seděla stranou u stolu a byla hluboce ponořena do rozhovoru s Kirsti Ekholmovou, zřejmě o přísadách do lasagní, které Sanna ani on až do její smrti už nikdy neuvařili.

„Chci si krátce promluvit s Kirsti,“ řekl Ekholm. „Ale, prosím vás, Kimmo, zůstanete tady?“

„Samozřejmě,“ řekl Joentaa.

Ekholm přikývl. „Vyjdu pak ven a byl bych rád, kdybyste… chci říct, rád bych, abyste zůstal tady a čekal.“

„Udělám to,“ řekl Joentaa.

Ekholm ještě jednou přikývl, následně vystoupil a šel k domu. Joentaa se díval za ním. Viděl, že Ekholm stojí u dveří a že se dveře otevřely. Vytušil siluetu ženy a viděl Ekholma, jak mluví a úsporně gestikuluje, trochu shrbený. Joentaa sebou trhl, když lékař zaklepal na boční okénko na straně řidiče. Joentaa otevřel dveře.

„Co bude dál?“ zeptal se lékař.

„Chce si promluvit se ženou a požádal mě, abych zůstal. A já prosím vás, abyste zůstali taky.“

Lékař přikývl, a když se Joentaa znovu obrátil k domu, uviděl, že k nim Ekholm přichází. Joentaa vystoupil z auta a Ekholm řekl:

„Potřebuji pomoc, myslím… řekl jsem Kirsti, co se stalo, ale ona… to úplně nechápe…“

Lékař už mezitím zamířil k domu a teď vystoupili i oba saniťáci a šli za ním. Joentaa šel vedle Ekholma, který sotva slyšitelně vyslovil jméno své ženy, a Kirsti stála na prahu domu, a když došli blíž, pozdravila je.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Paní Ekholmová? Já se jmenuji Toivonen, byl jsem jako pohotovostní lékař na místě nehody…“

„Tak co se stalo?“ zeptala se Kirsti Ekholmová.

Lékař Toivonen zaváhal, saniťáci si vyměnili pohledy, které si Joentaa nedokázal vyložit, a Kirsti Ekholmová se zeptala: „Kde je Anna?“

„Paní Ekholmová…,“ začal lékař.

„Kde je má dcera?“

„… došlo k nehodě. Vaše dcera přišla o život.“

Ta věta doznívala a rozprostírala se do ticha a Kirsti Ekholmová hleděla na lékaře několik vteřin. Pak se zasmála.

„Myslím, že bychom snad měli jít dovnitř, do domu,“ řekl lékař.

Lasse Ekholm přikývl, ale Kirsti Ekholmová řekla: „Ne v tuhle dobu.“

„Kirsti,“ řekl Ekholm.

„Ne, ne, je pozdě.“

„Kirsti, dovol nám…“

„Co ty tady děláš?“ zeptala se.

„Co?“ zeptal se Ekholm.

„Co tady děláš? Co tady tak postáváš? Kde je Anna?“

„Paní Ekholmová,“ řekl lékař.

„Dobrý večer, Kirsti,“ řekl Joentaa a postoupil o krok blíž. „Známe se, před pár lety jsem byl u vás se svou ženou, se Sannou.“

Kirsti Ekholmová obrátila oči ze svého muže na Joentau, který se pokoušel její pohled zachytit.

„Dobrý večer,“ řekla a intuitivně k němu natáhla ruku. Joentaa ji chytil a nepouštěl.

„Byli jsme tady před pár roky, v létě,“ řekl.

„Ano, ano, vzpomínám si.“

„Nepůjdeme dovnitř a neposadíme se na to raději?“ řekl Joentaa.

„Ano… samozřejmě, tak pojďte dál,“ řekla Kirsti Ekholmová a Joentaa si pomyslel, že to říká jako hostitelka, jíž byla kdysi, když je před domem zalitým letním sluncem zvala dovnitř, tenkrát před lety, jenže teď byla tma a hosté byli jiní.

Pomalu vyprostil svou ruku z její a vešel do domu, který za vchodem vypadal úplně stejně jako tenkrát, na podlaze ležely jedny přes druhé různobarevné boty. Kirsti Ekholmová řekla, že uvaří kávu, a Ekholm se posadil na pohovku v obýváku, lékař a saniťáci zůstali nerozhodně stát.

Joentaa došel pár kroky do kuchyně a sledoval Kirsti Ekholmovou, vysokou štíhlou ženu, která se pohybovala plynule a zcela se soustředila na provádění rutinních pohybů, zatímco připravovala kávu.

„Ráda vás zase vidím,“ řekla, aniž by se na něho podívala. Joentaa přikývl.

„Vaše žena, Sanna… moc se mi líbila,“ řekla.

„Ano,“ řekl Joentaa.

„Velmi mě tenkrát mrzelo… že zemřela. Samozřejmě jsem se to dozvěděla, Lasse mi o tom vyprávěl.“

Joentaa přikývl.

„Jak je na tom Lasse?“ zeptala se.

Joentaa zvedl oči a přemýšlel o té otázce, na kterou nedokázal odpovědět. Kirsti Ekholmová postavila kávovou konvici na tác a vyndavala ze skříňky šálky.

„Pět, nebo…? Ne, šest,“ řekla a zdálo se, že přepočítává, kolik lidí v obýváku čeká na kávu. „Šest,“ řekla a přikývla. „Ale jen pět šálků, protože já v tuhle dobu už kávu nepiji.“ Ještě jednou přikývla, naskládala šálky na tác, přidala malou konvičku s mlékem a cukřenku, a když tác zvedla, udělal Joentaa krok vpřed a podnos převzal.

„Dovolte, já to odnesu,“ zamumlal a šel první. V obýváku se nic nezměnilo. Ekholm seděl na pohovce, lékař a saniťáci stáli na kraji.

„Posaďte se, prosím,“ řekla Kirsti Ekholmová a Joentaovi se, když pokládal podnos na skleněnou desku stolu, trochu třásly ruce.

„Naliješ hostům, Lasse?“ řekla Kirsti Ekholmová.

Ekholm zvedl oči a několik vteřin hleděl na manželku, než zřejmě pochopil. „Samozřejmě,“ řekl, vzal konvici a nalil kávu do šálků, které si ale nikdo neodebíral. Pak zabzučel mobil, neznámý tón, a Joentaa viděl, jak se lékař vzdálil, aby přijal hovor. Po pár minutách se vrátil, vyměnil pár slov se saniťáky a požádal Joentau, jestli by nemohl jít na chvíli s ním. Odešli do kuchyně.

„Musíme jet pryč,“ řekl lékař. „V Paimiu byla nehoda, místní na to nestačí.“

Joentaa přikývl.

„Uděláme to takhle: nechám vám tady tyhle tabletky. Víc beztak teď nemůžu dělat, je to obyčejný, ale silný prostředek na uklidnění.“

„Dobrá,“ řekl Joentaa.

„Nanejvýš dvě a každopádně nebrat další dřív než za čtyři hodiny. Můžou se ale brát i několikrát denně.“

Joentaa přikývl.

„Kdyby se tady situace nějak změnila, dovoláte se mi přímo na tohle číslo.“ Dal mu bílou kartičku, na které byly jméno a číslo a logo finské nouzové ambulance.

„Děkuji,“ řekl Joentaa.

„A zítra ten muž musí do nemocnice na důkladnou prohlídku. V případě, že by se mu v noci dostavily bolesti, vám tady nechám ještě vysoce dávkovaný ibuprofen. Ale jeho účinnost má své meze…“

„Ano. Děkuji,“ řekl Joentaa.

Zůstal stát v kuchyni, hleděl na kartičku, kterou mu dal lékař, a slyšel, jak se domovní dveře tiše zaklaply. Když se vrátil do obýváku, seděl Lasse Ekholm mlčky na pohovce. Na tácu stály nedotčené šálky s kávou.

„Kirsti si šla lehnout,“ řekl.

Joentaa se posadil na kraj pohovky. Za celostěnným oknem ve tmě spočívala zahrada. Joentaa rozpoznal houpačku, skoro až u lesa.

„Půjdu taky spát,“ řekl Ekholm. „Nebo…? Nevím, co…“

„Lékař tu nechal tabletky,“ řekl Joentaa. „Na uklidnění a taky proti bolesti. A vy máte rozhodně zítra do nemocnice na kontrolní vyšetření.“

Ekholm přikývl. „Zítra,“ řekl. Znělo to, jako by nevěděl, co to slovo znamená. „Kimmo, mohl byste… ještě chvíli zůstat?“ zeptal se. „Mě by to… tak nějak… uklidnilo.“

„Samozřejmě,“ řekl Joentaa.

Ekholm přikývl. Pak odešel a Joentaa si vzpomněl na to ráno po Sannině smrti. Na myšlenku, že už nikdy nedokáže usnout, která ho napadla těsně před usnutím. Dlouho zůstal sedět na pohovce, kde tenkrát seděly Sanna a Kirsti Ekholmová a bavily se o receptu na lasagne. Tu a tam se ve tmě mihla světla kolem projíždějících aut, na chvíli vždycky ozářila zahradu.

Joentaa se opatrně zvedl a otevřel úzké dveře vedoucí ven. Už nesněžilo, ale bylo chladno. Udělal pár kroků po trávníku pokrytém sněhem, teď už viděl houpačku zcela jasně, a taky malou branku, na kterou tenkrát Anna střílela. Stála pořád na stejném místě uprostřed trávníku, síť měla trošku potrhanou a balón ležel v brance, vpravo dole, přesně v tom rohu, kam se tenkrát Lasse Ekholm marně vrhal. Joentaa stál pár metrů od branky, zhruba tam, kde tenkrát zřejmě byla Anna, když střelila svůj gól.

Viděl branku, byla přesně tam kde předtím, taky míč ležící tam, kde ležel tenkrát, a napadlo ho, že snad i ten Annin triumfální jásot utichl teprve před pár vteřinami.

O DVA MĚSÍCE DŘÍVE

BŘEZEN

4

Markus Sedin neměl dojem, že lpí na nějakých myšlenkách, ale ve chvíli, kdy se mlčení v jídelním voze mezi Bruselem a Ostende začalo protahovat, si všiml, že jeho pohledy se rytmizují a že těkají mezi kávou a sněhem za oknem.

Troška kávy přetekla z bílého šálku na ubrousek a na ubrus na stole a za oknem se rozprostírala bledá krajina přikrytá sněhem. Markus Sedin tiše naslouchal lehkému bubnování, jež vydávaly Markkanenovy prsty přebíhající po klávesnici notebooku, a soustředil se v pravidelně střídavém rytmu na čerň kávy a bělost sněhu – dokud nepocítil v hlavě lehkou závrať a neměl pocit, že se snad vztahuje po nějaké určité myšlence.

„Všecko v pořádku?“ zeptal se Bergenheim.

„Co?“

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Bergenheim. „Děláš takové trhavé pohyby hlavou.“

„Ano?“ řekl Sedin. Pohlédl na Bergenheima, sedícího naproti němu vedle potícího se Markkanena, který bušil do klávesnice. Bergenheim přikývl, zřejmě ale byl už zase myšlenkami někde jinde. Markus Sedin pohlédl na kávu, pak vzal malý sáček a nasypal do šálku cukr.

„Nechceš to už zabalit?“ zeptal se Bergenheim a tentokrát to říkal Markkanenovi, který ovšem nevnímal, že je osloven.

„Do dnešního odpoledne ta prezentace bude, v tom se shodneme, ne?“ řekl Bergenheim a Markkanen souhlasně zamumlal, aniž by zvedl oči od notebooku.

„Dobrá,“ řekl Bergenheim a objednal si od mladé ženy, která se ho zeptala, jestli si bude něco přát, čokoládový koláč a espresso.

Sedin se pohodlně opřel a po zbytek jízdy, která trvala ještě půl hodiny, už neviděl ani Bergenheima, ani Markkanena, ale ani kávu nebo sníh za oknem. Zavřel oči. Klapání Markkanenova notebooku ho uspávalo, a právě když začal usínat, ohlásil pronikavý ženský hlas, že brzy budou u cíle.

„A máš po odpočinku,“ řekl mu Bergenheim hledící na něho, naprosto bdělý, s očima pozorně přimhouřenýma.

Sedin se narovnal a dlaněmi si přejel přes obličej. Bergenheim se usmíval, Markkanen bušil do kláves a nadával. Pár minut nato vjel vlak do nádraží Ostende, Markkanen zvedl oči od notebooku a řekl, že mu prezentace spadla.

Bergenheim se na něho mlčky podíval.

„Černo, v tahu,“ řekl Markkanen a ukázal na obrazovku. „Všechno v tahu.“

Černo, pomyslel si Sedin. Černá káva, bílý svět za okny.

Bergenheim přikývl, Markkanen si vzdychl a Sedin se v jakémsi impulzu naklonil dopředu, nasypal si do kávy ještě víc cukru a pak všechnu vypil dlouhým lahodným douškem. Potom se zakloněnou hlavu vysrkl ještě zbytek na dně, usazený cukr, a ticho zaplnilo jeho mlasknutí.

Sladkost mu na pár vteřin ulpěla na jazyce, než zmizela.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PRVNÍ DÍL

1

2

3

4

DRUHÝ DÍL

TŘETÍ DÍL

ČTVRTÝ DÍL