UKRADNUTÉ SPOMIENKY

Darrell Standing

Text © 2015 Darrell Standing

Obálka © 2014 Erika Tkac

Jazyková korektúra © 2015 MONICQA PUBLISHING

Všetky práva vyhradené.

Kontakt: author@darrellstanding.com

Stratiť lásku je strašné. Klame, kto vraví, že smrť je horšia.

Countee Cullen

1. KAPITOLA

Mark sedel vo svojej ambulancii, ľavou rukou si podopieral hlavu a pravou listoval v zázname Emmy Wilson. Prax psychoterapeuta pre pacientov s ťažkou diagnózou vykonával už niekoľko rokov, ale každý nový prípad v ňom vyvolal hnev vyplývajúci z bezmocnosti a beznádeje. Uvažoval, prečo si vybral práve túto prax, ale nenašiel vhodnú odpoveď. S mnohými pacientmi viedol rozhovory na prahu života a smrti, s mnohými sa lúčil. Paradoxne, vždy sa na tieto stretnutia tešil. Hovorí sa, že terapeut by si nemal vytvoriť hlbší vzťah s pacientom. Ale ako to robiť, keď sa s niekým stretávate niekoľkokrát týždenne a ten niekto vám zverí svoje najskrytejšie tajomstvá? Dá sa to vôbec?

Do ambulancie náhle vošla Lea.

„Mark, vy ste ešte stále tu?“ povedala prekvapene. „Myslela som, že ste už dávno doma. Veď je skoro osem hodín. Mali by ste trošku viac oddychovať.“

Mark sa natiahol na stoličke a hodil ležérnu pózu.

„Ale Lea, veď ja práve oddychujem! Pozrite sa.“

„Viete, že vám neverím,“ uškrnula sa Lea. „Niečo mi na tom nesedí. Že by to bol spis vo vašej ruke?“

„Tak teraz ste ma dostali, vážne,“ usmial sa Mark. „Ale keď už sme pritom, a čo vy? Pre vás platí tiež, že je osem hodín večer a pritom ste stále v práci. Alebo mi niečo ušlo?“

Lea si vzdychla.

„Veru ušlo, Mark. Pozrite sa lepšie. Mám na sebe nemocničnú uniformu? Nie, nemám,“ zazubila sa. „Tie šaty, čo mám oblečené...“

„Dobre, Lea, dobre. Pochopil som,“ ležérne rozhodil rukami Mark. „Vzdávam sa. Ale čo tu teda robíte?“

„Zabudla som si v práci doklady. Idem práve s kolegami na večeru – s Timom a Jenny,“ na chvíľu sa odmlčala a rozmýšľala, či ho má pozvať. Už sa o to dvakrát pokúšala, vždy si našiel výhovorku.

„Ozaj, Mark. Nechcete sa pridať? Určite ste hladný.“

„Nie, nie, Lea, ja...“ ani nevedel, prečo sa snaží vykrútiť. Lea bola príjemná spoločníčka. Poznal ju iba krátko, necelý mesiac u neho vykonávala povinnú prax v rámci univerzitného štúdia, a veľmi si ju obľúbil. V podstate si už ani nevedel predstaviť, že by trávil v ambulancii čas s niekým iným.

„Mark...“ žmurkla Lea. „Ja nehryziem,“ dokončila a predviedla nevinný úsmev. „Idem si ešte rýchlo zavolať a o desať minút som späť. Dobre si to rozmyslite.“

Opäť bol sám a teraz mu to akosi nevyhovovalo. Pozrel sa z okna. Stmievalo sa a Portland začal hrať nočnými farbami. Na ulici bolo stále rušno, akoby čas nehral žiadnu rolu. Na Miguelove burritos čakalo v rade niekoľko ľudí. Miguel tam stál od siedmej rána do neskorého večera, stále v dobrej nálade, usmiaty, akoby to ani nebola práca, ale zábava. Naproti jeho stánku, v kaviarni, posedávala skupinka pánov v strednom veku, vášnivo sledujúca basketbalový zápas na veľkom televízore postavenom priamo na terase. Po chodníku kráčalo viacero ľudí oboma smermi.

Rozhodol sa, že pôjde. Počká už iba na Leu, kým dotelefonuje a vráti sa po neho. Tešil sa, ako jej to oznámi. Určite si myslí, že nikam nepôjde. Po tvári mu prebehol úsmev.

Prešlo pätnásť minút a on stále čakal. Uvedomil si, že má úplne prázdny žalúdok. Naposledy si dal sendvič okolo obeda a odvtedy mal iba v bufete kávu, ku ktorej dostal malú karamelovú sušienku.

Počul kroky za dverami.

„Tak ako, Mark?“ pýtala sa stále usmiata Lea otvárajúc dvere ambulancie. „Už ste sa rozhodli? Alebo vás mám ešte prosiť?“ dokončila a predviedla pózu zvodnej a prosiacej. Nenechala ho však odpovedať, iba sa nadýchla a pokračovala: „Viete, koho som práve stretla? Mladého Veleza. A predstavte si, s kým bol. Poznáte Emily z tretieho? Myslím, že robí na operačke. Viete, tá, má také dlhé blond vlasy a veľké pery. Určite viete...“

„Lea, ja na tu večeru s vami pôjdem,“ prerušil ju Mark. „Máte dohodnutý nejaký presný čas? Mohli by sme vyraziť hneď, došlo mi, že som dosť hladný.“

Lea akoby nepočula.

„Ale poznáte ju, áno? Myslím Emily. Viem, že ešte prednedávnom chodila s niekým iným, bol právnik alebo tak nejako. A to už hovorila o zásnubách. A pozrite sa...“

„Lea, ja neviem, kto je Emily,“ usmial sa Mark. „Ale viem určite, že som hladný,“ žmurkol na ňu.

Lea vyvalila oči.

„Jéj, takže vy naozaj idete na tú večeru, skvelé, fakt som si nemyslela, že pôjdete,“ prezradila a jemne sa zapýrila. „Tak idem zavolať taxík, nech sme tam čím skôr...“

„Práve vytáčam číslo taxislužby,“ ukázal na svoj telefón Mark a opäť na ňu žmurkol.

Bola trochu v pomykove. V podstate sa Marka na tú večeru opýtala iba zo slušnosti, vôbec nečakala, že pôjde. Aj keď s ním pracovala iba krátko, pochopila, že nechodí často do spoločnosti a že si rád vychutnáva samotu. Ani ona nebola typ, ktorý by každý večer niekam šiel, na druhej strane, nie vždy jej bolo príjemne, keď trávila večer sama. S Petrom sa rozišla už pred troma mesiacmi a aj keď si spočiatku užívala voľnosť, teraz jej samota skôr pripadala ako záťaž.

„Lea...“ vyrušil ju z myšlienok Mark. „Taxík už je dole. Mali by sme ísť.“

„Áno, áno, Mark. Veď ja vlastne čakám na vás,“ otočila sa k nemu a obdarila ho úsmevom. „Tak teda poďme.“

Mark si zobral tašku z vešiaka a keď už bol pri dverách, otočil sa a vrátil sa po peňaženku. Lea iba stála a prizerala sa jeho rozpakom. Keď vyšli, privolal výťah, taktne ju nechal vojsť prvú a v tichosti sa odviezli na prízemie. Potom spolu nastúpili do taxíka.

„Poprosím do... Kam to vlastne ideme?“ opýtal sa Mark.

„Odvezte nás do Olive Ristorante,“ zachránila ho Lea.

Taxikár prikývol a vyštartoval.

„Ako si prajete. Budeme tam o necelých dvadsať minút.“

Prvých desať minút neprehovorili ani slovo. Mark sa pozeral z okna a jej nevenoval žiadnu pozornosť. Rozmýšľala, či má niečo povedať, či sa ho má niečo spýtať, ale nevedela, ako začať. Nechávala tomu voľný priebeh a vlastne jej až tak neprekážalo, že boli ticho. Snažila si usporiadať myšlienky. Marka vnímala ako milého muža, ktorý bol navyše atraktívny. Mal nakrátko ostrihané tmavé vlasy, pekné modré oči a vždy nosil trojdňové strnisko, čo sa jej páčilo najviac. Pracovali spolu a nevedela, či bolo vhodné pomýšľať na niečo viac. Ale priateľmi predsa môžu byť. Nevedela o ňom takmer nič. Áno, vedela, že nemá frajerku, aspoň si to myslela, ale to bolo všetko. Nevedela, kto sú jeho známi, odkiaľ pochádza, a vlastne ani koľko má presne rokov. Síce to už raz skúmala, len si presne nepamätá, koľko to bolo. Nevadí, snáď sa dnes niečo dozvie.

Mark sledoval dianie vonku. Prechádzali zaplnenými nočnými ulicami, zrak mu pretínali svetlá pouličných lámp striedajúce sa s neónovými reklamami. Rozmýšľal. Už dávno nebol so ženou na večeri. Určite to pokazí. Hádam to nebude mať vplyv na ich pracovný vzťah. Radšej mal ísť domov. Objednal by si pizzu alebo niečo ázijské, k tomu by si dal pohár vína a na záver večera by si zapálil jednu cigaretu na terase. Taký bol jeho večerný rituál, na ktorý sa po celodennej práci vždy veľmi tešil.

Lea rozmýšľala, ako naštartovať konverzáciu.

„Mark? Viete, že tento týždeň bude piatok trinásteho?

Mark sa zamrvil na sedadle.

„Viete, Lea, ako to vlastne je s tým piatkom trinásteho?“ položil rečnícku otázku Mark a pokračoval: „Piatok je nešťastný deň hlavne z pohľadu kresťanstva. V piatok Eva darovala Adamovi jablko. Teda aspoň podľa kresťanskej tradície, aj keď v danej dobe ešte kalendár neexistoval. Šalamúnov chrám bol zničený tiež v piatok a navyše v piatok bol ukrižovaný Ježiš.“

„Zaujímavé, naozaj. A ako je to s tou trinástkou?“ vyzvedala Lea.

Mark sa usmial, cítil sa vo svojej koži a hlavne sa tešil, že ju zaujal.

„Trinástka je trochu komplikovanejšia. Napríklad v starom Egypte toto číslo malo úplne iný význam. Egypťania verili, že život sa skladá z dvanástich fáz a po smrti prichádza trinásta, ktorá znamená šťastný večný život. Ale trinástka z pohľadu kresťanstva sa opäť javí ako nešťastná,“ urobil krátku pauzu a pokračoval, „keďže trinástym členom pri poslednej večeri bol Judáš. Podobný príbeh vychádza aj zo severskej mytológie, keď pri hodovaní dvanástich bohov sa znenazdajky objavil Loki, ktorý povzbudil boha zimy a temnoty Hoda, aby zavraždil Baldra, boha plodnosti a jari. Takže večerať v počte trinásť osôb rozhodne nie je dobrý nápad,“ zažartoval na záver.

Lea uznanlivo kývla hlavou.

„Vy sa doma asi nenudíte,“ poznamenala. „Ja som si vždy myslela, že piatok trinásteho je pokladaný za nešťastný od čias, keď Thomas W. Lawson napísal rovnomenný román. No vidím, že to asi bolo celkom inak,“ dokončila a rukou si upravila padajúcu ofinu.

Mark si prešiel prstami po spánkoch, doľahla na neho únava.

„Ináč existuje tiež diagnóza pre ľudí s chorobným strachom z piatku trinásteho. Ale názov si fakt nepamätám.“

„Už to hľadám,“ skláňala sa nad svojím mobilom Lea. „Preboha,“ zasmiala sa, „ani to neviem prečítať. Paraskevidekatriaphobia. To mi je teda názov.“

Taxík zastavil priamo pred reštauráciou. Kým Mark platil, Lea vystúpila a začala si upravovať neposlušné ramienka, ktoré boli nižšie, ako by mali. Mala na sebe dlhé šaty červenej farby, ktoré ostro kontrastovali s jej havraními, po lopatky siahajúcimi vlasmi. Na nohách mala nenápadné lodičky a krk jej zdobila zlatá retiazka s príveskom v tvare mesiaca. Tvár mala bez mejkapu, výrazné hnedé oči nepotrebovali tiež viac zvýrazniť, iba na pery použila jemný lesk. Vyzerala ako devätnásťročná študentka, ktorá ide na svoje prvé rande. Alebo ako dievča z malého prímorského mestečka, ktoré koketuje na prechádzke s dávnym priateľom. Ten pohľad Marka trochu omráčil. Vedel, že je krásna, ale väčšinou ju vídaval iba v nemocničnej uniforme a takto sa na ňu pozeral hádam prvýkrát.

Spolu prešli vstupnou halou, čašníka sa opýtali na rezerváciu a následne sa usadili v zadnom rohu reštaurácie, pri stole pre štyroch. Interiér bol navrhnutý v talianskom vidieckom štýle, nábytok z masívneho dreva, poctivé dubové podlahy, steny s kamennými obkladmi, tmavohnedé závesy. To všetko navodzovalo príjemnú atmosféru. Veľmi impozantne pôsobila murovaná pec na pizzu, pred ktorou sa nachádzal pracovný pult s pripraveným cestom a potrebnými pochutinami.

Tim s Jenny ešte nedorazili, tak si zatiaľ objednali niečo na pitie. Mark neperlivú minerálku a Lea zázvorový čaj s medom. Sedeli oproti sebe, chvíľu nič nehovorili, iba sa párkrát stretli pohľadmi. Mark premýšľal, ako nadviazať na rozhovor z taxíka.

„Príjemná reštaurácia,“ konštatoval. „Chodievate sem často?“

„Je moja obľúbená,“ chytila sa témy Lea. „Milujem čerstvé cestoviny a tu ich robia neskutočne chutné,“ nadchýnala sa. „Napríklad krevetové linguine alebo špagety so zeleným pestom na janovský spôsob. A tiež vynikajúce zeleninové lazane. Väčšinou mám problém si vybrať. A čo vy, Mark? Obľubujete talianske jedlá?“

„Ráta sa aj donášková pizza?“ zažartoval. „Ale nie, teraz naozaj. Mám rád cestoviny a rovnako rád mám rizotá, najmä hríbové alebo jednoduché milánske rizoto. V podstate v rámci talianskej kuchyne obľubujem všetko.“

„Aj morské plody? Ja neviem,“ zháčila sa Lea, „ja to proste nemôžem, mušle, chobotnice, to radšej nie.“

„To ani ja, aj keď zjesť to zjem, ale keď si môžem vybrať, tak sa tomu radšej vyhnem. Kedy vlastne majú prísť Tim a Jenny?“ opýtal sa Mark kontrolujúc čas na nástenných hodinách.

Lea pozrela na mobil.

„Už tu mali dávno byť. Ale pokojne si môžeme objednať, oni sa určite neurazia. Ja som už fakt hladná. Čo vy na to?“

„Súhlas,“ prikývol Mark.

Kým si prezerali jedálny lístok, Mark rozmýšľal, či by si nemal s Leou potykať. V nemocnici medzi kolegami to bolo celkom bežné a pravdepodobne to bolo normálne aj v rámci vzťahu doktor a praktikantka. Ale nebol si celkom istý. V určitých situáciách mu vykanie pripadalo prirodzené, hlavne keď riešili pracovné záležitosti, ale teraz sa mu to vôbec nehodilo. Baviť sa s niekým pri večeri a vykať mu, hlavne ak medzi nimi nie je generačný vekový rozdiel, to sa mu nepáčilo. Počká na vhodnú príležitosť a navrhne jej tykanie.

Lea sa naplno venovala výberu jedla.

„Ja si dám...“ začala s ukazovákom na perách, „Linguine alla carbonara di salsiccia.“ Na chvíľu sa zamračila. „Ktovie, ako sa to vlastne vyslovuje. Hádam mi čašník bude rozumieť,“ zasmiala sa.

„Tak s týmto vám asi nepomôžem,“ s náznakom bezradnosti poznamenal Mark. „Ale môžem to za vás objednať, i keď po taliansky neviem ani slovo.“

„To nemusíte, vážne,“ pozrela na neho Lea a skúsila vysloviť Linguine alla carbonara di salsiccia.

„Znelo to profesionálne,“ uškrnul sa Mark.

„Ďakujem,“ odpovedala s hraným úsmevom a zažmurkala. „Navrhujem tiež objednať fľašu bieleho vína, čo vy na to, Mark?“

Páčilo sa mu, ako na konci otázky dávala jeho meno.

„Skvelý nápad. Máte nejaké obľúbené?“

Lea sa trochu zháčila. Rozhodne nepatrila k špecialistkám na víno.

„Ja ani neviem, pravdupovediac, vždy sa nájde niekto, kto vyberie za mňa.“ Zamyslela sa. „Ale spomínam si, že naposledy nám tu čašník poradil červené víno z Toskánska, volalo sa Santa Christina, to sa nedá nezapamätať,“ usmiala sa. „To mi veľmi chutilo. Môže byť aj červené?“

„Ale áno. Mám rád biele aj červené.“

„Viete čo, Mark? Vyberte vy. Nechám sa prekvapiť.“

To vykanie je fakt unavujúce. Má mu to navrhnúť ona? Asi počká na prípitok, to bude vhodná chvíľa. Pozrela na Marka. So sklonenou hlavou pomaly listoval v jedálnom lístku. Mal na sebe svetlozelenú košeľu, moderné tmavé džínsy s koženým opaskom a na nohách hnedé elegantné topánky. Pravú ruku mu zdobili náramkové hodinky s veľkým ciferníkom. Vlasy mal trochu strapaté a na tvári mu hral jemný úsmev.

„Tak už som si vybral,“ zdvihol hlavu Mark. „Dám si Florentine steak.“ Lea sa zachichotala.

„Vidím, že ste fakt veľmi hladný.“

O necelých päť minút už mali na stole víno, Mark napokon vybral biele, aj keď chvíľu rozmýšľal nad červeným. Keď už mali poháre v rukách a chystali sa na prípitok, Lea začala:

„Mark, čo keby sme si potykali?“

„Zobrali ste mi to z úst,“ zdvihol pohár a jemne si s ňou štrngol. „Ja som Mark.“

„Lea, teší ma,“ usmiala sa a trochu sa k nemu naklonila. Mark to opätoval, podal jej ruku a letmo ju pobozkal na obidve líca.

Práve keď im prinášali jedlo, zahliadol Mark prichádzajúceho Tima. Zakýval mu, ale Timovi ešte chvíľu trvalo, kým si ich všimol. Odložil si sako a vykročil k ich stolu. Trochu meškáme,“ ospravedlňoval sa.

Lea vyzerala prekvapene.

„A kde je Jenny?“

„Odskočila si na toaletu.“

„Ach tak,“ vydýchla si.

„No tak sa už posaď,“ ponúkal mu stoličku Mark.

„Ďakujem.“

O malú chvíľu už sedela pri nich aj Jenny. Zatiaľ čo Tim vyzeral, že prišiel rovno z práce, Jenny evidentne stihla zájsť domov prezliecť sa. Mala na sebe béžové letné nohavice doplnené lodičkami rovnakej farby a svetlomodrú blúzku s trojštvrťovými rukávmi. Tim sediaci oproti nej bol verný svojmu štýlu, čierne oblekové nohavice, trochu pokrčená karmínová košeľa a k tomu bordová kravata.

„Mark, Mark, ako sa ty máš?“ opýtala sa Jenny prízvukujúc každé slovo. „Čo máš nové? Nejako si na nás pozabudol, však?“

„Ahoj, Jenny,“ pozdravil ju Mark a milo sa na ňu usmial. „Vieš, že na teba sa nedá zabudnúť.“

„Ale, ale! Stále rovnako šarmantný. Asi som sa mala viac snažiť, však?“ žmurkla na neho.

„A ty ako, Jenny?“ snažil sa zmeniť tému Mark. „V práci sa darí?“

„Asi by si mal začať papať, Mark, aby ti to nevychladlo,“ ukázala na tanier Jenny. „My si zatiaľ niečo dobré vyberieme, však Tim?“

„Áno, áno,“ pritakal Tim. „Ja si už vlastne vyberám a možno som si už aj vybral.“

Lea trochu nechápala. Mark zjavne poznal Jenny lepšie, ako si myslela. Uťahovali si zo seba, akoby boli starí známi. Ale veď je to vlastne aj možné, Mark pracoval na oddelení už viac ako tri roky a pokiaľ vie, Jenny tam bola rovnako dlho. Akurát jej to na Marka nesedelo. Ona ho poznala síce iba pár týždňov, ale pokladala za takmer nemožné vytvoriť si s ním bližší vzťah. Viackrát sa snažila zvrtnúť tému ich rozhovorov tak, aby sa dozvedela niečo z jeho súkromia, ale on sa z toho vždy nejako vykrútil.

„Tak ako, Mark?“ opýtal sa Tim hneď ako si s Jenny objednali. „Nejaké novinky? Počul som, že si sa presťahoval. Navrhoval by som nejakú kolaudačnú párty. Čo ty na to?

Mark sa vystrel a preložil pravú nohu cez ľavú.

„Ešte nie som celkom zabývaný,“ povedal stroho.

„To sú výhovorky. Nikdy nebudeš celkom zabývaný.“

Mark sa zasmial. Tim ho prekukol. Poznali sa viac ako desať rokov, v podstate od štúdia medicíny, a boli viac ako normálni kolegovia. Tim Markovi na škole dosť pomohol a on si ho vážil nielen ako skvelého odborníka, ale aj ako blízkeho priateľa.

„No dobre, Tim, v najbližšej dobe niečo usporiadam,“ podvolil sa Mark.

Jenny sa uškrnula.

„Dúfam, že aj my budeme pozvané,“ prstom ukazovala striedavo na seba a Leu.

„Vieš, Jenny, že by som na teba určite nezabudol,“ povedal Mark s jemnou iróniou v hlase.

„To by som ti teda radila,“ zasmiala sa. „A tiež ti radím nezabudnúť na tvoju krásnu praktikantku,“ pohrozila mu prstom a popritom žmurkla na Leu, ktorá sa trochu zapýrila.

Večera sa niesla vo veselom duchu, Tim neustále vtipkoval a Jenny mu bravúrne sekundovala. Lea sa výborne bavila, rovnako tiež Mark, ktorý si s úsmevom vymieňal názory s Jenny. Spoločne rozobrali nemocničné pletky, Tim prezradil, aké auto si plánuje kúpiť a veľký priestor dostal Jennyin nový účes. Predtým nosila vlasy dlhé po ramená, po novom mala krátky blond zostrih s ofinou nabok. Tim konštatoval, že vyzerá ako učiteľka matematiky, hlavne ak si nasadí okuliare, ktoré Jenny v práci vždy nosila. Mark jej zase lichotil, že jej teraz lepšie vyniknú jej veľké modré oči.

Hneď ako dojedli hlavné jedlo, objednali si zákusky a ďalšiu fľašu vína. Tentoraz vyberal Tim.

„Máte radi portské?“ opýtal sa. Chvíľu počkal a keď sa nikto neozval, pokračoval. „Viete, že to nie je klasické víno?“

„Ale áno Tim, rovnako ako sherry alebo madeirove víno,“ konštatoval Mark.

Jenny zdvihla ruku, ako keď sa deti v škole hlásia.

„Nechaj ho, Mark. Ja si to rada vypočujem. Vo vínach sa vôbec nevyznám.“

„Nápodobne,“ pridala sa Lea.

„Takže najskôr k jadru veci. Portské je zmes vína a brandy,“ usmial sa Tim a urobil krátku pauzu. „V sedemnástom storočí vyhlásila Británia vojnu Francúzsku, zablokovala prístavy a vlastne prestala s Francúzmi obchodovať. Keďže na ostrovoch sa pilo prevažne francúzske víno, vojna mala za následok jeho akútny nedostatok. Samozrejme, obchodníci boli aj vtedy dostatočne vynaliezaví, a tak začali rýchlo dovážať víno z Portugalska, a to konkrétne z prístavu Porto. V tom čase ale ich víno nedosahovalo vysokú kvalitu a často sa pri prevoze kazilo. A opäť sa ukázala vynaliezavosť obchodníkov, ktorí začali do sudov pridávať brandy, aby víno stabilizovali...“

„A portské bolo na svete,“ dokončila za neho Jenny.

Tim na ňu pozrel profesorským pohľadom.

„Ono to ešte chvíľu trvalo, ale áno, toto bol zrod portského,“ pokračoval. „Dnes sa pridáva brandy ešte pred procesom kvasenia, na rozdiel od sherry alebo madeirového vína, kde sa liehovina pridáva do hotového vína.“

„Navrhujem, aby sme si objednali fľašu portského,“ povedala víťazoslávne Jenny.

„Výborne, milujem portské!“ tešil sa Tim.

Spolu vybrali fľašu bieleho, čo je pri portskom dosť neobvyklé, ale nechceli miešať, keďže Mark predtým zvolil víno rovnakej farby. Lea najskôr nechcela ani ochutnať, za večer už vypila dva poháre, no napokon sa nechala prehovoriť. Prvý hlt ju trochu prekvapil, silná chuť, pomyslela si, vôbec si neuvedomila, že obsah alkoholu sa pohybuje okolo dvadsať percent. Ale každý ďalší dúšok bol opojnejší a alkohol jej pomaly vstupoval do hlavy.

Pozerala na Marka a jej myšlienky boli vďaka zlatistému moku omnoho odvážnejšie. Keby sa v ňom tak vyznala. Prečo ju vždy zaujme muž, ktorý má okolo seba nedobytné hradby? Asi je to nejaká jej úchylka, konštatovala a nechtiac si pritom hrýzla do spodnej pery, pričom stále zízala na Marka.

„Je ti niečo, Lea?“ spýtal sa Mark hľadiac jej priamo do očí. Nedostal však žiadnu odpoveď, akoby ani neboli v rovnakej miestnosti. „Lea, si tu?“ skúsil ešte raz.

„Jéj, prepáč Mark,“ spamätala sa Lea. „To víno je dosť silné, asi potrebujem minerálku...“

Medzitým sa Jenny s Timom dohadovali, čo s načatým večerom.

„My sme práve uvažovali, že zmeníme podnik,“ nadhodila Jenny. „Chcelo by to niečo živšie, s dobrou hudbou. Najedení už sme, tak sa poďme baviť. Čo vy na to?“

Lea nesúhlasne kývala hlavou.

„Ja by som už radšej mala ísť domov, trochu som to s tým vínom prehnala. A okrem toho, je stred týždňa, ráno vstávam...“ trochu sa jej motal jazyk, „radšej to nechajme na inokedy...“

Mark sa tiež vyhovoril.

„Ja zajtra cestujem, idem na konferenciu,“ konštatoval lakonicky. „Ráno musím byť o šiestej na letisku, už som to spomínal, budem tam až do piatku. Takže dnes končím.“

„Fajn, fajn. Ako chcete,“ bezradne rozhodila rukami Jenny a pozrela na Marka. „Len aby som ti pripomenula, nezabudni na kolaudačnú párty.“

„Áno,“ pritakal Mark. „Myslím, že sa môžeme stretnúť túto sobotu, ak nemáte nič iné na pláne.“

„Ja som úplne voľná,“ odpovedala Jenny. „A nielen v sobotu,“ dodala koketne.

„V sobotu cez deň som obsadený, ale večer môžem,“ rozmýšľal nahlas Tim. „A čo ty, Lea?“

„Ja... Ja musím na vzduch... Ale sobota, áno, môžem, lepšie ako sama so zmrzlinou pri telke,“ zamyslene sa usmiala. „Mark? Odprevadíš ma domov? Trochu sa mi podlamujú kolená,“ zachichotala sa.

„Ale áno, poď,“ súhlasil Mark. Vytiahol z peňaženky päťdesiatku a podal ju Timovi, „To je za nás oboch,“ ukázal na seba a Leu.

„Jéj, ďakujem za pozvanie, je to od teba milé,“ uškrnula sa Lea a chytila Marka okolo pása. „Môžeme ísť.“

Vonku bolo už menej rušno a trochu sa ochladilo. Najskôr chcel Mark zavolať taxík, ale Lea ho presviedčala, že býva iba kúsok od reštaurácie a navyše argumentovala, že by jej prechádzka určite prospela. Vzduch bol čerstvý, na predlaktiach mala jemnú husiu kožu, točila sa jej hlava, ale cítila sa príjemne. Ruku mala stále okolo Markovho pása a potom, ako druhýkrát so smiechom zakopla, chytil ju aj on okolo ramien. Spolu prechádzali cez cestu, Mark dával pozor na autá, ona iba zasnene kráčala. Nevenovala veľkú pozornosť okoliu, vychutnávala si jemné chvenie v žalúdku spôsobené Markovou prítomnosťou, a nechcela, aby tento pocit niekedy prestal.

„Kadiaľ teraz?“ opýtal sa potichu Mark, akoby tušil, že ju nemá rušiť.

„Priamo cez park,“ ukázala rukou Lea.

Mark po dlhej dobe úplne zabudol na prácu a cítil sa uvoľnene. Vnímal iba Leu, jej ruku na svojom páse, vôňu jej vlasov, žiariace oči, úsmev, ktorý jej hral na perách. Páčilo sa mu prechádzať sa s ňou, držať ju, cítiť ju... ale zároveň si uvedomoval, že každý okamih raz pominie.

„Nemáš dúfam priateľku,“ vyhŕkla Lea.

Mark sa začal úprimne smiať. V danej situácii tá otázka pôsobila veľmi komicky. Lea sa zapýrila, priložila si dlane k tvári a začala sa chichotať.

„Prepáč, neviem, ako mi to napadlo,“ ospravedlňovala sa. „Nechcela by som...“

„Lea,“ prerušil ju láskavým hlasom Mark. „Nič sa nestalo,“ naklonil hlavu, aby sa jej pozrel do očí, ale ona ich mala sklopené a ešte stále sa tvárila zahanbene. „Naozaj... nechaj to tak,“ odmlčal sa. „A nemám priateľku. Už vyše roka nemám žiadnu známosť,“ teraz sa pre zmenu červenal Mark.

„Ani ja,“ usmiala sa.

Nachvíľu zavládlo ticho, potom Lea pokračovala:

„Jeden prieskum zisťoval, kedy je človek vlastne šťastný, či keď je slobodný, alebo keď má partnera... a tretiu skupinu tvorili páry, ktoré mali deti. A vieš, ako to dopadlo?“ pozrela na Marka. „Najšťastnejšia bola skupina slobodných a najhoršie dopadli tí s deťmi. Smutné, nie?“

„Možno si iba neuvedomujú svoje šťastie,“ povedal zamyslene Mark.

„Ja tomu fakt nerozumiem, predstav si malé bábätko, veď to je niečo úžasné. Keď na teba pozerá svojimi veľkými očami...“ rozplývala sa. „Ako môžu byť ich rodičia menej šťastní?“

„A predstav si,“ vstúpil jej do monológu, „že odrazu je medzi tebou a partnerom malý človiečik, ktorý vyžaduje sto percent pozornosti, tvoj svet sa celkom zmení, odrazu nemáš čas na svoje koníčky, na priateľov a bohužiaľ ani na partnera...“

Lea ho nedočkavo prerušila:

„Áno, áno, veď ja rozumiem, že to nie je jednoduché. Neskúsila som to, ľahko sa mi mudruje, ale aj tak si myslím, že by mali byť najšťastnejší na svete.“

„Nesmieš zabúdať na dôležité fakty,“ neprestal Mark. „Napríklad, trojročné dieťa vie byť hlučnejšie ako 200 dospelých v reštaurácii. Alebo, vieš koľko otázok ti priemerne za deň položí štvorročné dieťa? 437. Neuveriteľné, však?“

„A vieš koľko mal detí faraón Ramses II.?“ kontrovala Lea. „160. Takže dve–tri deti nemôžu byť problém... I keď,“ zháčila sa, „otázne je, či ich aj sám vychovával.“

„Ja sa s tebou nehádam, Lea,“ rukou jej prešiel po chrbte. „Ja chcem len povedať, že každá minca má dve strany. Deti sú určite to najkrajšie na svete, ale mať ich znamená obrovskú zodpovednosť. A na to by mal byť každý pripravený.“

Chvíľu kráčali mlčky. Park bol osvetlený a aj o tomto čase bolo ešte vidieť niekoľko zamilovaných párov, skupinku mladých umelcov, dvoch starších pánov bafkajúcich fajku a hrajúcich karty a mlado vyzerajúcich rodičov s dvoma malými deťmi hrajúcimi sa pri fontáne. Mesiac bol iba na začiatku svojej každodennej púte, vôbec sa nikam neponáhľal, akoby si aj on vychutnával príjemný letný večer.

„Pozri,“ zvolala nadšene Lea. „Lampión šťastia... A tam je ďalší.“

„Aha, aj tam napravo,“ ukazoval prstom Mark.

Ale práve vo chvíli, keď sa Lea snažila otočiť, zakopla o koreň stromu a nebyť pohotového Markovho reflexu, spadla by rovno na nos. Zachytil ju tesne nad zemou, tvárami boli odrazu vzdialení iba niekoľko centimetrov. Niekoľko dlhých sekúnd si hľadeli do očí, až jej napokon Mark pomohol späť na nohy.

„Romantika sa nekoná,“ zamrmlala si pre seba Lea.

„Prosím?“ opýtal sa Mark.

„Ale nič. Ja len že ďakujem,“ hodila to za hlavu.

„Nemáš za čo,“ povedal milo Mark.

Došli na koniec parku, prebehli cez cestu a ocitli sa v uličke medzi dvoma nízkymi obytnými domami.

„Tu bývam,“ ukázala napravo Lea.

Mark sa pozrel, ale nič nepovedal. Práve si uvedomil, akú príležitosť premrhal, keď ju pred chvíľou držal v náručí. Obaja stáli a každý pozeral iným smerom.

„Dobrú noc,“ povedala napokon Lea a pobozkala ho na líce.

„Dobrú, Lea.“

2. KAPITOLA

Lea sedela v slnkom zaliatej kaviarni pre personál na prvom poschodí. Vybrala si stôl pri okne, s výhľadom na nemocničnú záhradu s heliportom v strede. Práve pristával vrtuľník a viacerí pacienti, ktorí si vonku vychutnávali teplé letné popoludnie, na chvíľu zastali, aby si túto dramatickú scénu pozreli zblízka. Niektorí to však vôbec nevnímali, akoby sa nič nezvyčajné nedialo. Pravdou je, že letecká záchranná služba prilietala aj niekoľkokrát za deň a pre tých, ktorí trávili v nemocnici dlhší čas, tento manéver už nebol zaujímavý.

Lea si objednala viedenskú kávu s dvojitou porciou šľahačky. Milovala šľahačku. Vôbec ju netrápili kalórie a ani nemali prečo. Mala ukážkovú postavu, aj keď sama to nijako zvlášť nevnímala. Samozrejme ju to tešilo a hlavne fakt, že nemusí dodržiavať žiadnu diétu a pravidelne športovať. Sem–tam si rada zabehala v parku, tiež milovala plávanie, ale nie kvôli postave, robila to kvôli oddychu, keď potrebovala vypnúť.

Zamýšľala sa nad včerajším večerom. Prechádzka v parku, milé situácie, nežné rozpaky. Pri tej spomienke sa príjemne zachvela. Chcela, aby sa jej vzťah s Markom ďalej rozvíjal, ale obávala sa, že keď sa s ním opäť stretne, budú začínať od nuly. Vlastne o ňom nič nevie... a možno ani nemusí... veď mnoho párov sa spoznáva až po prvom rande. I keď... oni vlastne rande nemali...

Radšej bude rozmýšľať nad prácou do školy. Písanie faktov, hľadanie argumentov, rozbor vedeckých prác, kritika výskumov, to sú činnosti, ktoré zvláda na jednotku. Ale vzťahy... tam jednoznačne pokuľháva. Naposledy Peter. Milý chalan, veľmi pekný, ale mimo postele to vôbec neklapalo. On bol športovo založený, každý deň fitko, cez víkend aj dvakrát, a keď boli spolu doma, stále ju obskakoval, nedal jej čas ani nadýchnuť sa. Trochu preháňa, vie, ale podstatné je, že okrem super vzhľadu ju ničím nezaujal, a tak mu dala kopačky. A keby aspoň nejako normálne, ale nie, to by nebola ona. Niekoľko dní váhala, až mu napokon pri raňajšom sexe, práve vo chvíli, keď mal orgazmus, povedala, že sa s ním rozchádza. Ostal prekvapený, veď kto by aj nie, ale nebral to nijako tragicky. Po tejto skúsenosti si nahovárala, že chlapa nepotrebuje. Prvé týždne po rozchode jej pripadali oslobodzujúce, odrazu bola pánom svojho času. Nabehla do svojho obľúbeného stereotypu – prax, návrat domov, štúdium, večera, a na záver vanilková zmrzlina pri telke alebo dobrej knihe. Ale posledný mesiac bol iný, cítila prázdnotu a keď si líhala do postele, predstavovala si, ako sa k niekomu privinie a on ju objíme a dodá jej pocit istoty.

„To máme dnes krásne popoludnie,“ prerušil jej myšlienky známy hlas.

Lea zdvihla hlavu a uvidela Tima, ako sa nad ňou skláňa so šálkou kávy v ruke a usmieva sa.

„Ahoj,“ pozdravila. „Super počasie. Už len voda a pláž. Prisadneš si?“

„Neviem. Nevyrušujem? Zdalo sa mi, že o niečom úpenlivo premýšľaš...“

Lea si povzdychla.

„Nič dôležité.“

„Prax? Škola?“ skúšal Tim.

„Nie, nie...“

„Tak potom vzťahy,“ konštatoval.

Lea sa zasmiala.

„Aký šikovný.“

„A to nie som psychológ,“ podpichol ju.

„Máš peknú košeľu,“ zmenila tému Lea. „Odvážna farba.“

Tim si upravil golier a trochu trpko sa zatváril.

„Dnes si zo mňa uťahovali viacerí kolegovia. Ale ružová je predsa v móde, nie?“ uisťoval sa.

„Ja si z teba nestrieľam. Fakt ti pristane,“ povedala pochvalne.

Tim sa usmial a hrdo vystrel.

„Vedela si, že v minulom storočí ružová vyjadrovala mužnosť? Spolu s červenou,“ poznamenal s nadšením.

Koniec ukážky

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA