Martin Říha

Stafordšírský bulteriér

Úplný přehled plemene

Text © Martin Říha

Foto a obrazové předlohy © Martin Říha

Obsah

Historie plemene

Povaha plemene

Stafordšírský bulteriér a dítě

Aktivity se stafordšírským bulteriérem

Stafordšírský bulteriér jako lovecky upotřebitelný pes

Lovecké zkoušky vhodné pro stafordšírské bulteriéry

Bull sporty

Agility

Stafbul a záchranářský výcvik

Flyball

Sportovní kynologie

Mushing

Coursing

Dogfrisbee

Canisterapie

Stafordšírský bulteriér jako výstavní pes

Výchova psa před výstavou

Jednotlivé cviky

Pořizujeme si stafordšírského bulteriéra

Identifikace štěněte

Výchova stafordšírského bulteriéra

Růst a vývoj štěněte

Zásady pro výchovu

Péče o stafordšírského bulteriéra

Preventivní péče

Výživa psa

Dědičná onemocnění stafordšírského bulteriéra a nemoci s tzv. plemennou predispozicí

První pomoc

Použitá literatura

Vážení chovatelé,

majitelé a příznivci

stafordšírského bulteriéra,

dovolte mi stručně představit náš zájmový klub, který sdružuje občany se zájmem o kynologii specializovanou na plemeno Staffordshire Bull Terrier, dále jen SBT.

Tento klub vznikl v roce 2002 oddělením od klubu málopočetných plemen. Je přímým členem ČMKU. Předmětem jeho činnosti je zejména odborná, společenská a jiná klubová činnost, zaměřená na podporu čistokrevné plemenitby SBT, a to v rámci vlastní působnosti či ve spolupráci se subjekty obdobného charakteru v zahraničí. V rámci své působnosti klub organizuje chovatelskou činnost, zajišťuje odborné poradenství při získávání, držení a chovu SBT, spolupracuje na poli ochrany zvířat a životního prostředí, zvyšuje odbornost svých členů, vydává klubové normy na aktivní podporu čistokrevné plemenitby SBT, vede písemnou agendu o SBT, organizuje odborné, propagační, výstavní a jiné společenské akce, zajišťuje vydávání odborných klubových časopisů a publikací. Též vede dle informací ČMKU seznam rozhodčích pro plemeno SBT a navrhuje rozhodčí pro speciální, klubové, národní a mezinárodní výstavy v rámci České republiky.

Od roku 2002 klub prošel značným vývojem, neboť zájem široké veřejnosti o plemeno stafordšírského bulteriéra stále stoupá. V majetku našich členů je celá řada psích šampionů a náš klub se těší velké vážnosti také v zahraničí. V současnosti klub čítá skoro 300 členů a těšíme se na další z vás, kteří rozšíří naše řady. Podmínky k členství a spoustu dalších velmi zajímavých informací, naleznete na klubových webových stránkách www.staffbullclub.cz.

Přeji vám mnoho krásných a šťastných chvil ve společnosti vašeho nejlepšího přítele, jehož životní komfort a jistě velmi pevný vztah k vám můžete ještě vylepšit a posílit po přečtení této knížky!

Jan Novák

předseda klubu SBTC CZ

UPOZORNĚNÍ

Tato kniha obsahuje texty a fotografie popisující a zobrazující kruté psí i zvířecí zápasy. Předci dnešního moderního plemene stafordšírský bulteriér byli v minulosti používáni téměř výhradně pro psí nebo zvířecí zápasy.

Stafordšírský bulteriér je stále častěji, zvláště díky svým fyzickým predispozicím, používán k lovu zvěře po celém světě.

Proto by bylo velmi obtížné a neobjektivní se o těchto skutečnostech v této knize nezmiňovat a nezobrazovat fotografie ze zvířecích zápasů i z lovu pomocí stafordšírského bulteriéra.

Tato kniha není žádným způsobem určena k podpoře ilegálních psích ani zvířecích zápasů v žádné formě, a to ani v zemích, kde jsou tyto zápasy legální.

Kniha obsahuje fotografie psů s upravenými ušními boltci na obou stranách hlavy psa, v jejímž důsledku dochází ke ztrátě tkáně a tím i změně vzhledu psa.

Jedná se o historické fotografie psů nebo fotografie ze zemí, kde je tento chirurgický zákrok legální. V ČR je dle ust. § 4 písm. g) zak. č. 246/1992 Sb. v platném znění zejména ve znění zákona 77/2004 Sb. tento zákrok zakázán a považován za týrání.

Tato kniha není žádným způsobem určena k propagaci nedovolených zákroků, včetně kupírování uší.

Historie plemene

„Pes byl vyšlechtěn v „ohnivé peci“, byl zocelen v arénách pro souboje, byl objektem ohavných krutostí a vkusu směrem k barbarské zábavě mas, které se nazývali sportem“.

(Tom Horner o historii stafordšírského bulteriéra)

Touha sledovat zápas provází lidstvo již od jeho prvopočátku. Zprvu byl člověk, stejně jako dnes většina lidoopů, pouze zúčastněným divákem souboje dvou samců o vedení tlupy, doprovázející toto zápolení vzrušenými výkřiky a ustrašenými gesty. Po postupném vývoji lidstva a domestikaci zvířat začala být ve veliké oblibě kratochvíle lovů a zvířecích zápasů.

Kdekoli na světě měla jakákoli vrstva společnosti své zvířecí zápasníky.

Vyobrazení zápasu psa a kočky z Antického Řecka.

V Asii byly velmi oblíbeny boje kohoutů, cvrčků a rybiček bojovnic (Betta splendens), jak ve své knize Všeobecný slovník rad z roku 1906 uvádí V. Fuchs: „Jednou z nejmilejších zábav Číňanů jsou zápasy cvrčků, ku kterým se polapení cvrčkové polní jako bojovní kohouti cvičí, pěstují a trainují“. Podobně titěrné zvířecí zápasy a to rybí, jak Fuchs dále ve své knize uvádí: „provozovali ve Východní Indii, v Siamu a Anamu, kde jsou tak populární, jako ve Francii zápasy kohoutí a v Číně zápasy cvrčků a křepelek. V království Siamském podléhají rybí zápasy vysokým daním. Majitel závodních rybek přinese si bojovníky své (výhradně jen samečky) s sebou ve sklenici, načež složí své vysoké ceny a „totalisatéři“ uzavrou často velké sázky. Nejprve postaví se vždy sklenice se zápasníky rybími proti sobě a tu, hned jak se soupeři spatří, počnou hnáti útokem zuřivě proti stěnám sklenice, přičemž mění své barvy jako chameleoni. Která bojovná rybka nabývá při tom zbarvení nejskvělejšího, stává se „favoritem“, a na ní sází se největší obnosy jako na pravděpodobnou kandidátku vítězství. Potom dá se znamení ke skutečnému zápasu, a oba rybí sokové vpustí se do společné sklenice, kde se hned mezi nimi rozvine zuřivý, vzteklý boj. Bojovné rybky vyřítí se na sebe jako dravci a majíce ploutve roztaženy, uchvacují se, rvou, strkají i hryžou a kousají se tak divoce ostrými zuby, až jsou ploutve i těla obou strašlivě potrhány. Zápas končí teprve, když jedna z ryb přemožená klesá na dno sklenice“.

To v Evropě, již od antických dob, diváci spíše dychtili po krvavých ukázkách z lovu a krutých bojích zvířat mezi sebou i s lidmi. A tak, dle hesla Panem et circences – chléb a hry, se v arénách odehrávala lovecká „jatka“ kdy římští váleční psi, zvaní Canis Pugnax, napadali ve smečkách slony, opice, osly, jeleny, lvy, tygry a dokonce i křesťany.

V Antickém Římě bylo oblíbeným trestem a vítanou podívanou, pro občany Říma, roztrhání psy zvanými Canis Pugnax.

Předky těchto psů byli silní starověcí psi, jako je asyrský, babylónský válečný pes a pes molosský. Poslední jmenovaní byli římskými vojáky používáni k hlídání vojenských táborů.

Římský kronikář Gratius Faliscus o nich napsal: „Féničané přesídlili okolo 6. st. př. n. l. na britské ostrovy a přivezli s sebou své molosské bojovné psy.“ Řecký historik Arrian (asi 95‒180 n. l.) a místodržící Galie v letech 131‒137 n. l., psal o těchto psech velmi podrobně ve svém díle The Cynegeticus. Zmiňuje také i britské „širokotlamé“ psy, kteří sráželi býkům v aréně vaz. Všechny národy, ať pojmenovaly tyto psy mastify, alaunty, mastiny, dogami, tarači či buldoky využívaly sílu a útočnost těchto sveřepých psů ve válkách a při lovech, nebo v čím dál více oblíbených zápasech v arénách. Čím více se však tato zábava stávala populární, tím více se dostávaly zápasy mezi nižší šlechtu, která si už nemohla dovolit stavět honosné arény, živit smečky velkých psů, ani kupovat drahá exotická zvířata a začala k tomuto využívat dostupnější a levnější býky či medvědy přivázané k velikému kameni na rozlehlém prostranství. Tímto dala základy nejen zábavě Bull Baiting a Bear Baiting, ale také novému směru v chovu psů.

Kresba Bull Baitingu z roku 1820. Býk přivázaný ke stromu či kameni, napadán buldoky, byl velikou zábavou nižší šlechty a měšťanstva.

Na některých místech ve Velké Británii jsou takové kameny k vidění ještě dnes. I u nás se pod názvem štvanice pořádaly velkolepé, krvavé ukázky lovů, kdy tito psi bojovali s býky, jeleny, kanci, osly a vlky, aby předvedli měšťanům jaký lov se psy vlastně je. V Praze byl k tomuto určen ostrov na Vltavě, který dodnes nese jméno po této krvavé kratochvíli Pražanů. Je to ostrov Štvanice. Už koncem 16. století se zde konaly závody ve střelbě „ku ptáku“, tj. na sádrové holuby. Nedlouho nato zde byla vystavěna dřevěná aréna, v níž se na sv. Josefa, při oslavách jara, konaly divoké hrátky. Levá strana amfiteátru byla vyhrazena pro prostý lid, vpravo sedávali měšťané, lóže uprostřed byly vyhrazeny šlechtě. Do arény byla vpouštěna různá zvěř: vlci, býci a jeleni, aby pak byla „od psů uštvána“.

Silní dogovití psi, označováni jako „rasa těžkých štváčů“, se používali i v českých zemích již od počátku 16. století ke štvaní černé zvěře, medvědů, výjimečně i býků. Tito psi jsou často vyobrazeni v dílech J. Hamiltona, vytvořených na Hluboké počátkem 18. století. Preparáty jsou dílem zakladatele zdejšího muzea Václava Špatného z let 1840‒1850. (NZM lovecký zámek Ohrada)

Kronikáři tuto událost zachytili takto: „Do arény byl nejprve vpuštěn rozzuřený býk, na kterého se vrhla smečka psů. Byl-li udolán, přišel na řadu jelen, kanec, medvěd a konečně i osel. Ten se ukázal být nejchytřejší, postavil se hlavou k rohu a vyhazoval zadníma nohama, tříště špičatými kopýtky hlavy zdivočelých psů“. Proto se ujal název Štvanice, německy Hetz Insel.

Krutou zábavu Pražanů popisuje i cizí cestovatel v roce 1785: „Dnes jsem tu viděl štvanici. Po hudbě, jíž se říká turecká, dal hecmajstr znamení, načež vpustili zvířata; byl to býk a dva psi. Po jedné straně amfiteátru stála slaměná loutka, dole připevněná olovem; na tu se býk obořil a propíchl ji svými rohy. Psi však nebohému zvířeti rozervali uši, přičemž býk hrozně řval. Při této strašné podívané jsem slyšel, jak diváci spustili obecný jásot. Po odklizení býka se v ohradě ještě objevil divoký vepř, tur a osel, ti však byli rovněž postupně usmýkáni. Také děvčata se tomu ze srdce smála.“ Lidová zábava bývá mnohdy značně nenucená. Leč všechno má svůj konec. Když se jednou při povodni utopili v hrazení dva medvědi a jelen, přikázal císař Josef II. pódium odstranit. Roku 1802 pak císař František I. tuto pochybnou „zábavu“ se štvaním zvěře zcela zakázal. Jméno Štvanice však zůstalo ostrovu navždy. Těmto zinscenovaným štvanicím však propadali nejvíce především v Anglii. Zde byli lidé schopni postavit proti psu nejen býka, ale i hojnou lesní zvěř či opici.

Zápas psa a opice makaka jménem Jacco Maccaco v The Westminster Pit z roku 1823.

Za doby vlády Alžběty I., která milovala mohutné mastify a byla velkou obdivovatelkou všech zvířecích střetnutí, se zápasy s býky staly národním sportem. Jakákoliv slavnost byla korunována tímto krvelačným způsobem. Angličané dokonce začali věřit, že maso ze štvaného býka je nejlepší a pokud jej řezník porazil bez tohoto předchozího „týrání“, dostal tučnou pokutu.

Anglický historik z roku 1743 popisuje tuto událost takto: „Bylo dáno znamení k útoku dvou psů. Býk je nabral na rohy a na první škubnutí je vyhodil vysoko do vzduchu. Jeden pes utekl ze svého místa a další dva byli přivedeni, aby býka napadli. Ale dopadlo to s nimi stejně. Lidé pečovali o psa, který padl, jako o své dítě. Nakonec přikročil Jack Willet k zápasícím zvířatům a usekl býkovi špičku rohu mečem, takže býk poněkud ztratil odvahu a z nozder mu šla pěna. Jeden z dalších psů byl poražen prudkým nárazem, byl tedy poštván další pes, jehož slávu pěvci rozšířili po celé zemi. V několika okamžicích byl pes zakousnut do chřípí býka. Jack Willet věděl, že nic na světě nemůže psa přimět, aby povolil svůj stisk a obával se, že se zábava rychle chýlí ke konci. Tady prokázal svou chladnokrevnost a neskutečnou lidskou krutost, protože usekl kus býkova nosu svým mečem, takže pes spadl na zem, svíraje svou trofej mezi zuby a podívaná mohla dále pokračovat“.

Další legendu zmiňuje O. Karlík ve článku Bulldog, v časopise Pes z října roku 1931, kde uvádí, že: „Angličan Steverton byl kdysi napaden rozzuřeným býkem. Z hněvu učinil pak nadaci – z jejíhož výnosu byl každoročně zakoupen býk pro zápas se psy. Po zápase jeho maso bylo prodáno a z výtěžku poděleny chudé dítky potřebným oděvem. Okolní města zařídila podobné zápasy. Před těmito krvavými hrami byly býkům uřezány uši, vytrhávány rohy ba někdy i paznehty a zvíře bolestí zmučené a šílené dáno na pospas bulldogům, kteří je v pravém smyslu slova za živa rozervali.

Marné bylo tehdy volání reverenda Dr. Bareyje, že je to lidství se příčící barbarství.

Lid si v něm liboval a vybíral k chovu jen psy nejurputnější, jejichž zakousnutí nebylo možno zlomiti. Bulldog stával se bojovným psem bez vlastní citlivosti a staré anglické zápisy nezřídka vyprávějí, jak majitelé bulldogů, aby vyhráli sázky, utínali svým zakousnutým psům jednu nohu za druhou, pak konečně zmučené torso oddělili od hlavy, ale ta zůstala zakousnuta.

Ale nejen s býky, i mezi sebou bulldogové byli nuceni bojovati. A ty ukrutné zápasy, při kterých bojující psi nevydávali ani hlásku, ačkoli krev z nich tekla a jednotlivé údy měli úplně rozervané, naplňovaly srdce tehdejších sportsmanů nejvyšší rozkoší.“

Některé prameny uvádí, že tato krutá zábava má své kořeny v posvátném minojském tanci s býkem. Tyto prameny se však mýlí. Tento mimořádně nebezpečný kultovní zvyk, který byl běžný pouze na Krétě, se provozoval kromě toho, aby zahnal zlé nadpřirozené síly, také jako zkouška dospělosti. Přitom provedl skokan salto přes záda posvátného býka, což zřejmě často mohl zaplatit i svým životem.

Freska nalezená v paláci Knossós znázorňuje skok přes býka a pochází z pozdního palácového období (1450‒1400 př. n. l.).

V tomto případě se jednalo pouze o adrenalinovou, atletickou disciplínu, kde hrál býk spíše roli sportovního náčiní a k žádnému zápasu s ním nedocházelo. Býka držely dvě dívky a salto prováděl vždy jinoch. Kult býka hrál v minojském náboženství všeobecně velice důležitou roli, proto se tyto skoky odehrávaly na palácových nádvořích jako divadelní představení před zraky tisíců diváků.

Pravděpodobnější průběh vzniku tohoto „sportu“ je legenda, která praví, že jednoho podzimního dne roku 1209 se Wiliam, hrabě Warren podíval z okna svého zámku ve Stamfordu v hrabství Lincolshire a na louce pod okny uviděl dva zápasící býky. Podívaná ho velmi zaujala, a vzápětí i nadchla. Náhle se u býků objevil pes honáků dobytka, v Anglii obecně zvaný buldok, neohroženě a zkušeně je rozdělil a vrátil zpět na cestu ke stádu. Zmíněná příhoda hraběte Warrena bývá uváděna jako počátek chovu anglických buldoků. Pohled na zápasící býky a zásah psa vnuknul totiž hraběti myšlenku, pojmout doposud ryze pracovní činnost jako sport.

Buldok jako pracovní, honácké a řeznické zvíře. (1870)

Od myšlenky nebylo daleko k činu a tak se již šest týdnů před vánocemi onoho roku uskutečnil první sportovní zápas psů s býky, aby v Anglii přetrval více jak 600 let a neuvěřitelně rychle se rozšířil i do dalších zemí celého světa.

Pravdou spíše bude, že honáci dobytka potřebovali ke své práci cvičené silné psy, kteří museli umět „napravit hlavu i vzpurnému hovadu“. Proto se mladí psi určeni k této práci podrobovali výcviku v ovládání skotu. K tomuto byl zřejmě používán cvičný, řetězem uvázaný býk, na kterého mladé nezkušené psy pouštěli. Pravděpodobně pořádali majitelé buldoků v tomto i soutěže, z kterých se postupem času rozvinul tento „sport“. K práci a později i k zápasům s býky byla dávána přednost psům menším a hbitějším, typu buldoka. Ten měl býka pouze hnát, popř. štvát, uchopit ho pevně za mulec (konec nosu okolo nozder) a držet tak dlouho, dokud se vysílený býk nepoddal. Mulec je nejcitlivějším místem býka, takže pokud se pes do něj zahryznul, bylo zvíře úplně bezmocné. Toto barbarské divadlo představovalo jednu z nejkrvavějších forem zápasů psů, jakou historie zná.

Psi, pojmenovaní po této činnosti, dali základ mnoha dnešním plemenům. V Anglii nám všem dobře známý Bulldog, v Německu to byl Bullenbeißer, předek dnešního boxera, česky zvaný býkohryz a mnoho dalších.

Kresba plnokrevného buldoka ukazuje předsazenou spodní čelist a zvrásněnou mordu. Tyto anatomické změny napomáhaly lepšímu zákusu a dýchání psa při zapasu s býkem.

Buldoci byli silní, středně velcí psi s postavou těžkého atleta, u kterých se cíleným chovem dosáhlo zkrácení čenichové partie a vzniklého předkusu. Toto postavení čelistí a čenichu umožňovalo psům zakouslým do býčího mulce stále bezproblémově dýchat, podobně jako hluboké vrásky a faldy v obličeji, které odváděly z tváře psa krev poraněného býka.

Tehdejší buldok byl odlišný od dnešního. Jednalo se o exteriérově poměrně dost proměnlivého psa, u kterého byly hlavními kriterii pracovní schopnost a odhodlanost postavit se býkovi. Každopádně šlo o většího, svižnějšího a mnohem pohyblivějšího psa, než kterým je buldok dnes. Měl v sobě houževnatost, odvahu, sílu a neuvěřitelnou odolnost vůči bolesti. Tyto vlastnosti pes uplatnil právě při zápase, kdy býk metal zahryznutým psem po celé aréně a on oproti všemu nepovolil své čelisti.

Studert popisuje buldoky takto: „Velké typy domácích psů se vybíraly s ohledem na mohutný chrup a velkou tlamu, která vynikala silou. Jejich čelisti byly nápadně široké, a proto kratší, aby byly co nejblíže míst, na něž se upínaly žvýkací svaly. Takto zkrácené čelisti byly robustnější a při silném chrupu byl jejich stisk mnohem silnější. Tyto okolnosti ovlivnily také další rozvoj čelistních svalů a ty pak měly zvětšené úpony. Zkrácený čenich pak měl často prohnutý nebo dokonce proláklý hřbet nosu, takže nos sám se zdál stlačený a zdvižený vzhůru. Kůže v obličeji se samozřejmě nezmenšila, když se zkrátily kosti, a proto vytváří záhyby a vrásky, s čímž souvisí i převislé pysky, záhyby v koutku očí apod., takže celý výraz působí zachmuřeným a odstrašujícím dojmem.“

Porovnání lebky buldoka z roku 1890 vlevo a moderního buldoka vpravo.

Pro způsob boje v ringu, lépe řečeno v aréně, byli na rozdíl od psů používaných skutečně pracovně, vyžadováni a šlechtěni psi poměrně nízcí, se silnými čelistmi a hřbetem, dobře osvalení, s nosem otočeným vzad, tedy se značným předkusem. Hrudník byl čím dál širší, končetiny se zkracovaly a byly v loktech čím dál více vytočeny. Kohoutková výška se snižovala. Tyto vlastnosti jistě snižovaly jeho vytrvalost a pohyblivost, nutné při doprovodu stáda na trh nebo na jatka, ale vyhovovaly v aréně, kdy vzdálenost, na níž byli psi vypouštěni k býkovi, nepřesahovala patnáct až dvacet yardů (13,5‒18 m). Přesto se však pes starého typu buldoka lišil od psa dnešního.

Zleva doprava lebka anglického buldoka z roku 1860, uprostřed lebka z roku 1867, vpravo lebka buldoka z roku 1906 – zde je patrná obrovská anatomická změna v postavení spodní čelisti za necelých 50 let chovu.

I když anatomické změny snižovaly jeho vytrvalost a schopnost termoregulace nutné při doprovodu stáda na trh či jatka, vyhovovaly však při zápasu, jelikož vlastníci nejúspěšnějších psů v aréně vydělávali na svých zvířatech nemalé sumy, chovali je často speciálně na býčí zápasy.

Závod ve vyhledávání a dávení krys nebyl oblíben jen v Anglii, ale i po celém světě. Na rytině je vyobrazen závod v zrcadlovém ringu na výstavě psů v Paříži roku 1870.

Badger Baiting, tedy zápas s jezevcem. (Henry Thomas Alken, London, kolem roku 1824)

Zápasy nabízely nejen vzrušení, po kterém toužilo publikum, ale též hazard. Právě hazard, šance zisku, sázky a vysoké sumy placené za dobré zápasnické psy, byly příčinou velikého zájmu o tuto zábavu. Pořádání těchto zápasů byla nejen velmi výnosná, ale také nákladná záležitost a ani nejnižší společenská vrstva nechtěla být pozadu. Býk pro ně však mnohdy znamenal majetek nevídaného rozsahu a mnohdy si nemohli ani dovolit držet velkého buldoka. Proto volili raději malé, všudypřítomné teriéry, s kterými pořádali závody v dávení krys, kterých měli dostatek.

Prostý lid stavěl proti svým teriérům veškeré možné soupeře, které mohl levně opatřit odchytem v lese, např. jezevce. Tento souboj pak pojmenoval Badger Baiting.

Nejvíce atraktivní se však ukázal zápas psů mezi sebou, zvaný Dog Fighting. Projevila se chorá fascinace části společnosti krvavými zápasy psů, které nutili bojovat a štvali je proti sobě v těsných, nevelkých jamách. Vznikl termín Pit, často používaný ve spojení se vším, co souviselo se zápasy. Vznikl tedy pojem Pitman, zabývající se chovem Pit Dog´s a pořádáním zápasů a samotný ring byl též nazývaný Pit.

Anglický pitman z počátku 20. století se svými zápasnickými psy a kohouty.

Chov psů na zápasy i samotné zápasy se staly zdrojem příjmu nejchudších vrstev společnosti. Peníze byly důvodem k tomu, že rostl profesionální zájem o tuto činnost. Začalo se přemýšlet, jaký pes by byl nejlepší v boji proti jinému psovi. Úsilí se zaměřilo na chov psího gladiátora. Na oba druhy zápasu, dávení krys a psí zápasy, nebyli buldoci právě nejvhodnější. Velikost jim zde byla na škodu. V závodech v dávení krys excelovali drobní, rychlí, vysokonozí teriéři, zvláště ti, chovaní v okolí Manchesteru. Avšak pes vhodný k psím zápasům zatím chyběl. Většina pitmanů vytrvala v přesvědčení, že čím je pes větší a silnější, tím je odolnější vůči bolesti, a proto se víc hodí pro zápasy. Někteří z nich však usilovali změnit tento postoj a především temperament svých psů.

Buldok, zápasící s býkem, byl v zásadě spíše pasivní. Měl za úkol se jen zahryznout do nozder býka a nenechat se setřást, mohutné čelisti sevřít pevně jako svěrák a nemilosrdně držet. Pes pasivní v boji s jiným psem či krysou nebyl zábavný.

Cílem chovu tedy bylo, jak říká Vero Shaw: „získat pro psí zápasy takového psa, jehož morda by se hodila pro kousání a trhání lépe, než morda plnokrevného buldoka“. Musel být aktivní a útočit bez přestání. Buldok s dost vysokým prahem dráždivosti se nehodil do nové úlohy. Bylo mu třeba dodat trochu „ohně“. V hledání psů více vznětlivých, pitmani sáhli především po nejohnivějších ze známých, po teriérech.

Již Johanes Caius, odborník na psy z alžbětinské doby, ve své knize De Canibus Britannicis z roku 1570 píše: „Terrari, kteří pouze lišku a jezevce loví, nazýváme takto proto, že se podle zvyku a obyčeje fretek až pod zem vnořují a tam lišku i jezevce do takové míry děsí a drápají a kousají, až je buď svými zuby a drápy přímo v útrobách země na kusy roztrhají anebo silou z jejich tmavého doupěte či těsné sluje na světlo vytáhnou“.

Staroangličtí teriéři z knihy Vero Shawa The Illustrated Book of the Dog z roku 1881.

Za praotce většiny moderních vysokonohých teriérů jsou považováni Old Black and Tan Terrier a Old English White Terrier.

Václav Fuchs se o teriérech obecně zmiňuje ve své knize Všecky druhy psů slovem i obrazem z roku 1903: „Terriéři neb angličtí pinčové krátkosrstí, dlouhosrstí i drsnosrstí, jsou nejbližšími pokrevními příbuznými pinčů německých a dle všeho jejich praotci. O tom všem svědčí docela zřejmé daleko četnější jejich rozčlenění, větší zušlechtění a mnohem bližší přidružení jich k psům čistě loveckým, k nimž mají namnoze jen krok, ba k jichž první skupině musí být hlavní druh pinčů anglických, totiž foxterriéři, již přímo zařaděni! Přirozeným přechodem od německých ratlíků jsou angličtí hladkosrstí black and tan terriéři a bílí terriéři“

Ivan Stuchlý o teriérech píše: „Teriéři představují jednu z nejstarších a proto také nejvíce vyhraněných skupin plemen psů. Přispěla k tomu také skutečnost, že vedle jisté ostrovní izolace, která ovlivnila jejich další vývoj, vznikli jako psi ryze pracovní. U těchto je úzce svázána stránka exteriéru, tělesné stavby, se schopnostmi, temperamentem, a s předpoklady pro určitý způsob lovu. A to až do takové míry, že kvality fyzické, jako je malý objem hrudníku, dobře vyvinuté tlapy, kvalitní chrup nebo druh srsti, přímo podmiňují loveckou upotřebitelnost při práci v podzemí, v norách a doupatech zpravidla dravé zvěře. Teriéři jsou převážně menší psi, nejvýše středně velcí, s krátkou, přilehající, nebo hrubou a delší srstí, s končetinami normální délky nebo druhotně zkrácenými, s uchem vztyčeným nebo dopředu překlopeným, jen výjimečně zavěšeným, a to v důsledku pozdějšího křížení. Pojmenování teriérů, v originále „Terrier“, je odvozeno z latiny, Římané nazývali pod zemí pracující psy „Canes Terrarii“ z čehož vznikla později na ostrovech používaná pojmenování „Teroures“, „Terrores“ a konečně „Terrier´s“.

Právě teriéři měli všechny ostatní vlastnosti, které pitmani hledali. Především každý norující teriér byl obratný a rychlý, aby obstál při souboji s liškou nebo jezevcem. Byl nesmírně samostatný, protože pod zemí si musel poradit sám, bez rozkazu a pomoci jeho vůdce. Byl neústupný a nebojácný a co bylo snad nejdůležitější, byl aktivní a srdnatý, zvyklý na boj s větším protivníkem v jeho prostředí na život a na smrt. V bezprostředních střetnutích s buldoky však neměli teriéři větší šance, chyběla jim hmota a síla.

Dnes již těžko vypátráme, kdo přišel první na nápad zkřížit buldoky s teriéry, avšak ukázal se jako „zásah do černého“. Křížení se stalo receptem na úspěch a v krátkém čase ovládli tito kříženci ring a zcela z něj vytlačili buldoky. Zrodil se pes rychlejší, lehčí a o mnoho obratnější než buldok, nazývaný Bull and Terrier, Half and Half, nebo Pit Dog.

Zápasy nového plemene nabízely oproti buldokům nevídanou podívanou.

Bull and Terrier získal klíčové postavení jako produkt křížení dvou staroanglických plemen psů, který svou naprostou vyvážeností síly, ostrosti a hmoty odpovídal požadavkům, které od psa pitmani požadovali. Nejčastěji se s buldoky křížili, dnes již vymřelí, rychlí černotřísloví teriéři a staroangličtí bílí teriéři. Výsledkem byl silný, tvrdý pes s železným zákusem, navíc málo citlivý vůči bolesti. Tradovalo se, že nejlepší bull and terrier je takový, kterého otec je teriér a matka kříženec teriéra s buldokem. Základem úspěchu bylo zachovat poměr ¾ krve teriéra a ¼ krve buldoka.

Bull and Terrier „Dustman“ na obraze z roku 1804 představuje typ raného křížení buldoka se staroanglickým teriérem. U této ilustrace je v dobovém časopise The Sporting Magazine z roku 1812 uvedeno, že jde o velmi slavného a talentovaného zápasnického psa, který představuje ideální typ plemene určeného k zápasu.

Fuchs ve své knize Všecky druhy psů z roku 1903 o těchto teriérech uvádí: „Black and tan terriéři neb angličtí ratlíci rovnají se téměř všemi znaky i zbarvením velkým německým ratlíkům, jenže mají táhlejší tlamu, štíhlejší vzrůst, nekupírovaný tenký rovný prut a sytější zbarvení černé i červenohnědé. Váha těla až do 9 kg. Dříve bývali psi tito výbornými jamníky na lov lišek a jezevců, nyní však předstiženi jsou foxterriéry. Teď jsou psi tito psíky luxusními a stájovými, i oblíbenými průvodci“.

O staroanglickém bílém teriérovi Fuchs uvádí: „Terrier anglický bílý se tvarem těla úplně rovná psovi prvnějšímu (Black and tan terrier). Rozeznává se od něho jen úplně čistě bílým zbarvením celého těla bez proměny a bez jakýchkoli odznaků i odstínů. Slechy kupírovány býti však nemusí, a když se tak předce děje, jest nutno kupírovati je zcela stejným způsobem jako u bull-terriera. Váha těla bílého teriéra anglického obnášeti má 6,5, nejvýše pak 10 kilogramů. Psi tito jsou však velice málo pěstěni, poněvadž se vyznačují z velké části osudnou chybou – hluchotou, která se zdá býti u nich dědičnou! Mimo to jsou bílí teriéři angličtí psi velmi choulostivý a chov jejich spojen jest s nezměrnými obtížemi!“

Koniec ukážky

ISBN 978-80-7428-184-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Historie plemene

Aktivity se stafordšírským bulteriérem

Pořizujeme si stafordšírského bulteriéra

Výchova stafordšírského bulteriéra

Péče o stafordšírského bulteriéra

Dědičná onemocnění stafordšírského bulteriéra a nemoci s tzv. plemennou predispozicí