Neil Cross

POSEDLOST (ukázka)

Originální název Luther: The Calling

Vydáno u Simon & Schuster UK Ltd, Londýn 2011

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2011 by Neil Cross

All rights reserved.

Translation © Martina Knápková, 2015

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6859-7

Tato kniha je věnována památce

Gwen Kooznetzoffové.

1. KAPITOLA

John Luther, mohutný muž s mohutným krokem, kráčí přes nemocniční parkoviště lesknoucí se nočním deštěm. Vejde automatickými dveřmi na Pohotovost, přistoupí k recepci a ukáže filipínské příjmové sestře odznak.

„Hledám pana Iana Reeda.“

„To je ten policista?“ Sestra mrkne na monitor. „Kóje číslo osmnáct. Úplně na konci.“

Luther prochází čekárnou, proplétá se mezi sestrami v gumových pantoflích. Nevšímá si sténání opilců, zmlácených ženštin, sebepoškozovačů a feťáků.

Odhrne těžký závěs kóje číslo 18 a spatří Iana Reeda, jak sedí bez kravaty na kraji postele.

Reed je štíhlý a blonďatý a od přírody napjatý. Na bílé košili se mu skví fleky zaschlé krve. Kolem krku má měkký chirurgický límec.

„No potěš,“ ucedí Luther a zatáhne za sebou závěs.

„No jo. Ale vypadá to horší, než to je.“

Reed má několik stehů ve vlasech, zpřetrhané vazy, zhmožděná žebra. A taky pohmožděné ledviny – pár týdnů bude čůrat krev.

Luther si k posteli přistaví umělohmotnou židličku. „Co ten krk?“

„Taky pohmožděný. Nasadili mi kravatu. Vytáhli mě z auta.“

„Kdo?“

„Lee Kidman. A Barry Tonga.“

Luther Leeho Kidmana zná, je to kulturista, vyhazovač, vymahač dluhů. Taky občas točí porno. To druhé jméno mu nic neříká.

„Barry Tonga,“ zopakuje Reed. „Jeden chlápek ze Samoy. Oholená hlava, celej potetovanej. Korbič jaksepatří. Občas zápasí v kleci.“

Luther ztiší hlas. „A proč ti to udělali?“

„Znáš Juliana Crouche? Je to developer. Kdysi vlastnil pár nočních klubů – House of Vinyl, Betamax, Intersect. A taky nahrávací studio v Camdenu. Ale v poslední době se mu moc nedaří.“

„A komu ano?“

Reed vysvětluje, že Crouch vlastní polovinu řadové zástavby v Shoreditchi, šest domků. Má na ně kupce, jakéhosi Rusáka, který je chce přestavět na tělocvičnu, ještě než začne olympiáda.

Crouch splácí obrovské dluhy. A navíc se rozvádí. Toho kupce potřebuje, jenže jenom pět z těch šesti domků je volných.

„A kdo bydlí v domku číslo šest?“ zajímá se Luther.

„Chlapík jménem Bill Tanner. Bejvalej námořník.“

Luther zaúpí, protože Reed má pro vysloužilé vojáky slabost. V minulosti už ho to dostalo do problémů.

„No a?“ zeptá se Luther. „Ten Crouch se ho snaží vyštvat?“

„Přesně tak.“

„A proč se zkrátka neodstěhuje?“

„Protože je to jeho domov, kámo. Bydlí tam od roku 1972. V tom domě umřela jeho žena, do prdele.“

Luther zvedne dlaně. No dobře, dobře.

Reed mu nastíní Crouchovy zastrašovací metody – výhrůžné telefonáty, výrostci v mikinách s kapucí, kteří staříkovi do bytu strkají schránkou psí hovna a rozbíjí mu okna. Vloupají se dovnitř a pomalují mu stěny v obýváku graffiti.

„Zavolal na policii?“

„S Billem Tannerem se to má tak,“ pokračuje Reed. „Ten

starej parchant má kuráž. Má pro strach uděláno.“ U Reeda je to ta největší pochvala. „Ty grázly si vyfotí a fotky odevzdá na policii. Je podělanej strachy – přece jenom je to starej děda, co bydlí sám a každou noc zažívá teror. Policajti udělaj výjezd a výrostky seberou. O Crouchovi nepadne ani zmínka. A ty syčáci jsou venku dřív, než vyjde slunko. Druhej den, nebo možná až ten další dorazí návštěva se vším všudy. Dva bouchači.“

„Takže Kidman a Tonga?“

Reed přikývne.

Luther si založí paže a zadívá se na stropní zářivku, která je zevnitř posetá vysušenými mušími mrtvolkami. „No a co jsi podnikl?“

„Co myslíš? Zašel jsem za Crouchem. Řekl jsem mu, ať nechá Billa Tannera na pokoji.“

Luther zavře oči.

„Nech toho,“ zavrčí Reed. „Tváříš se, jako bys to nikdy neudělal.“

Luther rezignovaně pokrčí rameny. „Kdy to bylo?“

„Pár dní zpátky. No a dneska se vracím domů, zrovna se chystám zaparkovat, když vtom do mě zezadu vrazí jakýsi Mondeo. Než jsem se stihl vzpamatovat, vyskočili dva chlápci, oběhli auto, vytáhli mě ven a důkladně mě zkopali.“

Luther se zadívá na chirurgický límec. „A říkáš, že se to stalo u tebe? Přímo u tvýho bytu?“

„Na mým vlastním prahu.“

„A seš si jistej, že to byli Kidman a Tonga?“

„Vím, že to byl Tonga, protože je to ten největší parchant, jakýho jsem kdy viděl. A navíc jsem si všiml jeho tetování. A Kidmana jsem taky poznal, protože toho zkrátka znám. Už jsme spolu měli nějaký vyřizování.“

„Jaký vyřizování?“

„Prostě se pohybuje v tomhle světě. Ve světě na hraně zákona.“

„Budeš to hlásit?“

„Kdepak.“

„Proč ne?“

„Nemůžu nijak dokázat, že to byli ti dva. A i kdyby – k čemu by to bylo? Crouch by si našel nějaký jiný čuráky, co by na Billa Tannera přitlačili. Bill se nepřestěhuje. Nakonec ho stejně zabijou. Dostane infarkt. Nebo ho klepne. Nebo něco jinýho. Chudák děda.“

„Ale přece se to dá vyřešit i líp,“ namítne Luther.

„Ten děda bojoval za svou vlast.“ Reed střídavě zatíná zuby. „Účastnil se vylodění v Normandii. Je mu pětaosmdesát, kurvadrát, snažil se chovat podle svýho nejlepšího svědomí a jeho vlast ho nechala ve štychu.“

„No dobře, dobře, jen klid,“ mírní ho Luther. „Co chceš ode mě?“

„Stačí, když se za ním zastavíš. Zkontroluj, jestli je v pohodě. Dones mu mlíko a chleba. Pár plechovek psího žrádla. Ale žádný levný sračky. Kousky masa v rosolu. Na svýho psa nedá dopustit.“

„Čím to, že všichni důchodci by radši umrzli, než aby svejm mazlíčkům naservírovali levný žrádlo?“ podiví se Luther.

Reed by pokrčil rameny, kdyby mohl.

Vrah kráčí prázdnými nočními ulicemi: širokými třídami lemovanými platany, viktoriánskou řadovou zástavbou, betonovými budovami místních úřadů, pásy obchůdků s potemnělými výlohami. Kamenné kostely zdobí vybledlé, zoufale rozjásané transparenty: Život je pomíjivý. Modlitba je vaše spása!

Vrah je podsaditý a svalnatý. Krátké vlasy s úhlednou pěšinkou. Tmavý dvouřadý kabát. Džíny. Batůžek na notebook.

Notebook v něm však chybí.

Na Clayhill Street se malý Smart snaží zacouvat na nevelké parkovací místo. Řidička, mladá Asiatka, vystoupí, spěchá ke dveřím svého domu a k boku si tiskne kabelku. Podívá se na procházejícího vraha, ale nevidí ho.

Vrah pokračuje dál. Zahne na Bridgeman Road a uvědomuje si závažnost té chvíle.

Kráčí po chodníku, popraskaném mrazem, až stane před domem číslo 23.

Za rezavou brankou a přerostlým živým plotem stojí pěkný viktoriánský dům s dřevěnými okny po obou stranách dveří.

Vrah otevře branku. Zavrže, ale jemu to nevadí – musí vrzat v jednom kuse.

Stojí na zahrádce před domem, malém vydlážděném prostoru zastíněném vysokým živým plotem. V jednom rohu stojí zelená popelnice s kolečky.

Drží se ve stínu domu. Dýchá na něj kostelní atmosférou a skrývá v sobě příslib budoucnosti.

Vrah si představuje, že stojí pod velkým železničním mostem a nad hlavou mu burácí lokomotiva oplývající strašlivou silou. Přesně to teď cítí ve svém nitru – burácení, rachot a dunění mohutného stroje.

Natáhne si gumové rukavice, které měl zastrčené v kapse kabátu. Z druhé kapsy vytáhne špičaté kleště.

Zamíří k boku domu. Třesou se mu kolena. Jeho oči sledují vertikálu okapu vedoucí k malé hranaté mřížce kanalizační vpusti, kolem níž roste vzácná londýnská tráva.

Klekne si a ucvakne drát telefonu jen kousek nad zemí. Kleště schová do kapsy a vrátí se ke vchodovým dveřím.

Z kapsy vytáhne klíče.

Zatne zuby. Velice opatrně zasune klíč do zámku a pomalu s ním otočí. Opře se ramenem do dveří a ty se s cvaknutím otevřou. Tiše, takřka bezhlučně.

Když je mezera dostatečně velká, proklouzne dovnitř, nenápadně jako dým.

Do zdi hned za dveřmi je zasazený umělohmotný číselník. Bliká na něm červené světýlko. Vrah si ho nevšímá a razí si cestu oparem vůní manželů Lambertových – jejich oblečení, deodorantů, parfémů, čisticích prostředků, jejich těl a pohlaví.

Vejde do temného obýváku a odloží batoh.

Shodí ze sebe kabát, složí ho a odloží na pohovku. Rozepne batoh, vyndá z něj návleky a natáhne si je na boty.

Potom se nasouká do jednorázového overalu. Přes hlavu si přetáhne kapuci na gumičku. Stojí uprostřed obýváku v bílé papírové kombinéze a tenkých gumových rukavicích.

Sáhne do batohu a vytáhne své náčiní: elektrický paralyzér, širokou stříbrnou pásku (s jedním rohem ohnutým, aby byla připravená k okamžitému použití), skalpel, nůž na koberce.

Na dně batohu leží srolovaná malá fleecová deka se saténovým lemem.

Rozloží ji na pohovku a zadívá se na ni – na ten bledý obdélník.

Vrahova duše se vzedme a on cítí, jak opouští jeho tělo. Vznáší se nad ním.

Sleduje sám sebe, jak kráčí vzhůru po schodišti: opatrně, hlavně opatrně.

Překročí pátý schod, vrátí se do svého těla a zmizí v temnotě.

Luther si v čekárně krátí čas listováním v ohmataném bulvárním časopise.

V rohu na druhé straně místnosti sedí bezdomovec s popelavě šedými dredy a spílá Pánu Bohu, anebo možná kvílí, že on je Bůh. Těžko říct.

Reed přikulhá okolo čtvrt na čtyři. Luther mu vezme kabát a pomůže mu ze dveří. Vyjdou hlavním vchodem do oslňujícího světla.

Přejdou přes mokré parkoviště k Lutherovu starému rozpadlému volvu.

Luther Reeda zaveze domů – do pronajaté garsonky v horním patře jednoho domu v Kentish Town.

Byt je holý a neuklizený, jako by to bylo jen přechodné bydliště, což taky je. Všechny Reedovy byty jsou jen přechodnými bydlišti.

Reed touží po velkém domě, velké zahradě s trampolínou a hordou dětí, která by na ní skákala – jeho vlastních dětí, jejich kamarádů, bratranců, sousedů.

Reed sní o sounáležitosti, o nedělních obědech v místní hospůdce, o pouličních slavnostech, o tom, že bude v žertovné zástěře grilovat klobásky na hojně navštěvovaných barbecue. Sní o tom, že bude zbožňován svými dětmi a na oplátku bude zbožňovat on je.

Ve svých osmatřiceti letech má za sebou čtyři manželství a je bezdětný.

Podá Lutherovi žlutohnědou složku.

Luther se opře o zeď a prolistuje ji. Jsou v ní záznamy o zatčení, policejní fotografie, zprávy o sledování.

Dokumenty založené úplně nahoře obsahují podrobnosti o zatčených výrostcích, vzatých do vazby kvůli obtěžování Billa Tannera a následně propuštěných na svobodu – sígrech s prázdným pohledem, anglickém bělošském póvlu.

Pod záznamy o zatčení jsou detailní informace o Leem Kidmanovi, Barrym Tongovi a o jejich šéfovi Julianu Crouchovi.

Luther složku strčí do igelitky a podívá se na hodinky.

Je pozdě. Napadne ho, že by šel domů. Jenže jaký by to mělo smysl? Přemýšlí o mrtvých a nemůže spát. Leží v posteli a vře to v něm jako v nějaké hvězdě těsně před tím, než exploduje.

A tak místo toho zamíří ke Crouchovi, který bydlí v řadovém domku s výhledem na park Highbury Fields.

Zastaví a zůstane sedět za volantem. Přemýšlí o tom, co Julianu Crouchovi provede a jak to udělá, aby z toho neměl malér.

Po chvíli otevře kufr, obejde volvo a vytáhne z něj násadu od krumpáče z hikorového dřeva. Zálibně ji potěžká.

Projde parkem Highbury Fields a vyčkává ve tmě. Násadu svírá v zaťaté pěsti.

Krátce po půl páté před domem zastaví nablýskaný historický jaguar.

Vystoupí z něj Julian Crouch. Má kštici kudrnatých vlasů, na temeni lehce prořídlou. Semišové sako, košili s kašmírovým vzorem, bílé adidasky.

Odemkne vchodové dveře a rozsvítí světlo – na prahu se však zarazí a zůstane stát ve světle lustru z chodby. Nasaje vzduch jako kořist u napajedla. Tuší, že venku někdo číhá a pozoruje ho.

Zamračí se, zavře dveře a jeho boty zavrzají na mramorové dlažbě.

Luther sleduje dům a oddechuje.

Rozsvítí se světla.

Crouch se objeví u okna ložnice. Shlíží dolů jako ustaraný král z vysoké věže a zírá do temnoty. Pak zatáhne závěsy a zhasne světlo.

Luther trpělivě vyčkává. V srdci mu plane oheň.

Po nějaké chvíli zahlédne pelášit prostředkem prázdné silnice lišku. Slyší, jak na asfaltu svižně a jemně cvakají její drápky.

Sleduje ji, dokud nezmizí, a pak zamíří zpátky k autu.

Čeká, dokud se na obloze neobjeví vycházející zimní slunce a v parku první běžci. Potom odjede domů.

2. KAPITOLA

Když Luther vejde červenými vstupními dveřmi, ještě není ani šest.

Zoe už je vzhůru. Je v kuchyni a vaří kávu, s rozcuchanými vlasy a v hedvábném pyžamu jí to sluší. Voní spánkem a domovem a tou jemnou vůní, která bývá cítit těsně za jejím uchem, vůní její kůže.

Vyndá z lednice krabici pomerančového džusu a nalije si ho do sklenice. „Tak co, řekls jí to?“

„Promiň, lásko,“ odpoví a sundává si přitom kabát, „nebylo kdy.“

Zoe vypije skoro celou sklenici a potom si hřbetem ruky utře ústa. „To znamená co?“

Luther pokývá hlavou a hledí přitom do země. Tak se pozná, že lže. Luther to dobře ví. „Zkrátka na to nebyla ta správná chvíle.“

„To není nikdy.“ Zoe džus vrátí do lednice. Pak založí ruce a v duchu počítá do pěti. „Chceš to vůbec podniknout?“

„No jasně,“ odpoví, „jasně že chci.“

„Vypadáš totiž příšerně, Johne. Vlastně dost nemocně. Kdys naposledy spal?“

Luther neví. Ale zato ví, že jeho hlava není v pořádku. Každou noc mu puká lebka a dovnitř se vkrádají pavouci.

„Kdys naposledy dělal něco jiného než práci?“ pokračuje Zoe.

Zoe je právnička se specializací na lidská práva a imigrační politiku. Vydělává slušné peníze, obývají pěkný viktoriánský domek s červenými dveřmi. Vevnitř je trochu omšelý. Odřené podlahové lišty. Topení ze sedmdesátých let. Bez dětí. Ale zato se spoustou knih.

Jednoho rána se na něj otočila, podepřela si hlavu dlaní, vlasy měla rozcuchané a neupravené. Na okno bubnoval jako štěrk zimní déšť. Ústřední topení stávkovalo, museli spát v ponožkách. Byla moc velká zima na to, aby vylézali z postele.

Zoe řekla: „Kašlem na to. Co kdybysme někam jeli?“

„Kam?“ zeptal se.

„Já nevím. Kamkoliv. To je jedno. Kdy jsme byli naposledy na dovolené?“

„Byli jsme přece na té lodi.“

Měl na mysli dovolenou se Zoeinou kolegyní a jejím manželem. Na fotkách byli zachyceni čtyři usmívající se lidé rozestavení kolem kormidla člunu a pozvedající sklenky s vínem. Ve skutečnosti to ale bylo fiasko… Luther duchem jinde a uzavřený do sebe a Zoe nabroušená a jízlivá, ale s bezstarostnou maskou.

„To ale určitě nemohla být naše poslední dovolená,“ dodal Luther.

„Tak kde jsme tedy byli? No kde?“

Nevěděl.

„Tolik jsme si toho naslibovali,“ přerušila Zoe jeho mlčení. „Ohledně toho, jaké to bude. Že budeme cestovat. Že budeme trávit čas spolu. Kam se všechny ty plány poděly?“

Luther si lehl na záda a poslouchal ledový déšť. Pak se otočil a opřel se o loket. „Jsi šťastná?“ zeptal se.

„Ne, ani ne. A ty?“

Rozbušilo se mu srdce.

„Někdy uběhnou celé dny, aniž bysme spolu promluvili,“ namítla Zoe. „Jen tě chci trochu víc vídat. Chci, aby to bylo manželství se vším všudy.“

„To já přece taky,“ bránil se. „Ale pokud je naším největším problémem to, že spolu chceme trávit víc času, tak… tak to přece není zas až taková hrůza. Ve srovnání s jinými páry.“

Zoe pokrčila rameny.

Luther svou ženu miluje. Je stéblem, kterého se chytá. Je mu záhadou, proč pocítí potřebu jí to říct. Když se o to pokusí, uvede Zoe do rozpaků – zasměje se a z legrace udělá konsternovaný obličej.

Toho studeného rána, opřený o polštáře, zaplašil myšlenky na to mrtvé dítě a řekl: „Co tedy navrhuješ?“

„Uděláme si na rok volno,“ odpověděla Zoe. „Pronajmeme dům, abysme měli z čeho platit hypotéku.“

„Já nechci, aby u nás doma bydleli cizí lidi.“

Zoe ho netrpělivě poplácá po paži. „Nech mě aspoň domluvit, buď tak hodný.“

„Promiň.“

„No, vlastně už jsem řekla v podstatě všechno. Prostě se jen… sbalíme a vypadneme.“

„Kam?“

„Kamkoliv. Kam bys chtěl jet?“

„Já nevím.“

„Musíš mít nějaké vysněné místo, kam by ses chtěl podívat.“

„Antarktida.“

„Výborně,“ zaradovala se Zoe. „Tak pojeďme do Antarktidy. Dá se tam letět přes Jižní Ameriku anebo z Nového Zélandu. Myslím, že to ani není tak drahé. Tedy, jak se to vezme. Když se na to člověk dívá z globálního hlediska.“

„Vážně se tam dá jet?“

„Podle všeho jo.“

Posadil se a poškrábal se na hlavě, ta myšlenka ho nadchla. „Vždycky se mi líbil Nový Zéland,“ odtušil. „Ani nevím proč.“

„Já mám na seznamu Turecko,“ přidala se Zoe. „Turecko je fajn. Pojeďme do Turecka.“

„Na pláže mě zrovna moc neužije.“

Nerad seděl na sluníčku a nesnášel, když lidi okukovali, co čte.

„Můžeš si číst v hotelu,“ navrhla Zoe. „Pak se sejdeme na oběd. Uděláme si siestu. Pomilujeme se. A večer půjdeme do divadla.“

„Koukám, že to máš promyšlené.“

„No jo. Ale museli bysme ti nechat obnovit pas.“

„Vážně?“

„Máš ho prošlý.“

„To snad ne. Odkdy?“

„Už dva a půl roku.“

Luther si promne čelo. „No tak dobře. Ať je po tvým. Pojedeme.“

Zoe se rozesmála, vrhla se mu kolem krku a pak se milovali, jako by už byli na dovolené.

To bylo skoro před rokem.

Teď stojí vyčerpaný v kuchyni krátce po šesté ráno, malátný z nedostatku spánku, a pokládá na snídaňový pult dvě misky s müsli – pro něj je to pozdní noční svačinka a pro ni snídaně. „Dneska jsem se jí vážně chtěl zeptat,“ řekne.

Má na mysli svou šéfovou, komisařku Tellerovou.

Zoe udělá z prstů pomyslná ústa: bla bla bla. Už to zná nazpaměť.

Luther si vezme misku s müsli, otočí se k ní zády a hází do sebe jednu lžíci za druhou. „Jenže Ian je zraněný.“

Dá jí chvilku na to, aby tu informaci zpracovala. A patřičně se za to stydí.

„Proboha,“ vydechne Zoe. „Je to vážné?“

„Kdepak. Vyzvedl jsem ho na pohotovosti a odvezl domů.“

„Co se stalo?“

„Někdo ho přepadl. Nevíme, kdo to byl, ale dali mu pořádnou nakládačku. Takže máme o jednoho detektiva míň.“

„No dobře,“ namítne Zoe a v hlase je jí slyšet úleva, že je Ian v pořádku. „Ale to přece neznamená, že jí to nemůžeš říct, ne? Stejně bude potřebovat pár týdnů na to, aby sehnala někoho, kdo tě zastoupí. To přece dobře víš. Takže to, že byl Ian v nemocnici, tě neomlouvá.“

„Ne, to ne,“ uzná Luther. „Máš pravdu.“

„Takže jí to řekneš?“

„Řeknu.“

„Myslím to vážně,“ trvá na svém Zoe. „Řekni jí to.“

Naléhá na něj. Ale ve skutečnosti nejde o dovolenou. Jde o něco úplně jiného.

Zoe občas mívá záblesky čehosi, co nazývá předtuchami. Řada z nich se týká jeho. Před dvěma dny křičela něco ze spaní, celá vyděšená.

Chtěl se jí na to zeptat. Chtěl vědět, co se jí zdálo… Co vídávala během těch tajných chvil pod víčky?

„Řeknu. Zeptám se jí. Slibuju.“

„Myslím to vážně, Johne. Jinak…“

„Jinak co?“

„Takhle už to dál nejde,“ odpoví. „Vážně ne.“

Ví, že má pravdu.

Šourá se nahoru po schodech, aby si dal sprchu, když vtom zazvoní telefon. Podívá se na displej: Tellerová, Rose.

Zvedne to a poslouchá.

Řekne šéfové, že přijede co nejdřív. Pak si opláchne obličej, vyčistí si zuby, vezme si čistou košili. Políbí ženu.

„Dneska se jí zeptám,“ slíbí jí a myslí to vážně. „Zeptám se hned ráno.“

Potom se vydá na místo činu.

3. KAPITOLA

Nakonec musí zaparkovat o kus dál a dojít na místo činu pěšky.

Ráno je sychravé a chladné, cítí to v kolenou. Je přesvědčený, že to má z toho věčného ohýbání, z toho krčení se a prolézání dveřmi nebo pod policejní páskou. Půl života strávil tím, že se snažil vejít do všelijakých prostorů, které pro chlapa jeho vzrůstu byly moc malé.

Teprve svítá, ale policisté v civilu i v uniformách už chodí od domu k domu. Zvědaví sousedé postávají ve dveřích a mžourají, zachumlaní v županech a nočních košilích. Někteří z nich pozvou policisty dovnitř, ale žádný z nich nic neviděl ani neslyšel. Všichni však cítí, že unikli čemusi chmurnému a závažnému, čemusi, co je minulo jako žralok na lovu za kořistí.

Dům je obehnaný policejní páskou. Dvě patra s podkrovím, viktoriánský půldomek s okny po obou stranách dveří. Odhadem tak za milion a půl.

Luther se prodere mezi čumily a amatérskými reportéry, kteří v natažených pažích svírají iPhony – netonou, nýbrž natáčejí. Protáhne se kolem skutečných, starosvětských novinářů. Ukáže protokolujícímu policistovi odznak, muž si ho zapíše a Luther se sehne a projde pod páskou.

Komisařka Rose Tellerová se s ním jde pozdravit. Metr šedesát, s jemnými rysy a přísným obličejem. Tellerová už dorostla do toho ztrhaného výrazu, který si osvojila jako mladá policistka kvůli svým nadřízeným, mužům, kteří v půvabu spatřovali lehkovážnost. Na sobě má ochrannou kombinézu a návleky.

„Dobré ráno, šéfe,“ pozdraví Luther. „Copak tu máme?“

„Pěkné svinstvo.“

Luther tleskne a s vervou si promne dlaně. „Máš chvilku, než se do toho pustíme? Mám na tebe prosbu.“

Tellerová mu věnuje svůj typický výmluvný pohled. Ne nadarmo se jí přezdívá Vévodkyně.

„Ty si to teda umíš načasovat,“ ucedí.

Pochopí její narážku. „Máš pravdu, to počká,“ řekne. „Tak až bude čas. Nebude to na dlouho.“

„Fajn. Domluveno.“

Luskne prsty a vzápětí přispěchá detektiv seržant Isobel Howieová, štíhlé tělo má nasoukané v bílé ochranné kombinéze a krátké jahodově blond vlasy nosí rozcuchané. Howieová je už druhou policejní generací, ale nerada o tom mluví. Nějaké neshody s otcem.

Kývne Lutherovi na pozdrav a podá mu béžovou složku.

„Oběti se jmenují Tom a Sarah Lambertovi. Jemu je třicet osm, jeho ženě třicet tři.“ Ukáže mu fotky: Pan Lambert je pohledný tmavovlasý muž v dobré fyzické kondici. Paní Lambertová pihovatá blondýnka sportovní postavy. Nádherná.

„Pan Lambert dělá výchovného terapeuta. Pracuje s problematickými dětmi.“

„Což znamená, že přijde do kontaktu se spoustou lidí s psychickými a emocionálními problémy,“ odtuší Luther. „A paní Lambertová?“

„Ta dělá event manažerku – organizuje svatby, večírky a tak.“

„První manželství?“

„Jo, pro oba. Nevíme o žádných žárlivých bývalých ani soudních zákazech. Nic takového.“

„Kudy se dostal do domu?“

„Předními dveřmi.“

„Cože? Chcete říct, že si odemkl?“

Howieová přikývne.

„Kdy se to stalo?“ zeptá se Luther.

„Tísňová linka obdržela telefonát kolem čtvrté hodiny ráno.“

„Kdo to ohlásil?“

„Nějaký chlap, byl na procházce se psem. Jméno neřekl. Tvrdil, že slyšel křik.“

„Potřebuju slyšet tu nahrávku.“

„Není problém.“

„Co sousedi? Ti nic neslyšeli?“

„Podle všeho ne.“

„Žádné auto? Bouchnutí dveří?“

„Nic.“

Otočí se zpátky k otevřeným dveřím.

„Víme, kdo má náhradní klíče? Sousedi, paní na hlídání, matky, otcové, bratranci, sestřenice? Člověk, co jim venčí psa, hlídá dům, uklízí?“

„Zjišťujeme to.“

„Fajn.“

Luther kývne směrem do nitra domu. Howieová sleduje jeho pohled a uvidí umělohmotný číselník zapuštěný ve zdi. Bliká na něm červené světlo. Ňafá jako němý pes. Alarm proti lupičům.

Howieová na Luthera kývne, aby ji následoval, a vede ho po forenzních panelech, které podél zdi domu rozmístili technici.

Když dojdou k okapové rouře, zastrčí si Luther ruce hluboko do kapes kabátu – brání to pokušení na něco sahat. Dřepne si a kývne směrem k přestřiženému telefonnímu kabelu. Pak vyndá jednu ruku z kapsy a prsty napodobí nůžky. Kabel je přestřižený blízko u země a napůl ho zakrývá řídká městská tráva, která roste kolem mřížky kanalizační vpusti.

„Takže má klíč. Taky ví, že mají alarm. A ví, jak ho vyřadit z provozu.“ Postaví se a zakroutí hlavou, aby si protáhl ztuhlý krk. „Musíme zjistit, kdo ten alarm instaloval. Začněte přímo u řemeslníka, u toho chlapíka, co ho montoval. Nebylo by to poprvé, kdyby se ukázalo, že to udělal on. Když to neklapne, mrkněte se na bezpečnostní firmu, pro kterou pracuje. Proklepněte všechny. Finanční oddělení, ajťáky, šéfa, šéfovu sekretářku. Lidi z odbytu. Prostě všechny sakumprásk. Když to nikam nepovede, rozšiřte záběr. Mrkněte se na rodiny zaměstnanců. A modlete se, abyste na něco kápli. Protože jestli ne…“

Nechá ta slova viset ve vzduchu, zadívá se na přeštípnutý drát ve vybledlé trávě a přepadne ho onen zvláštní pocit.

Howieová nakloní hlavu na stranu a věnuje Lutherovi pátravý pohled. Tváře má poseté jemnými pihami, díky čemuž vypadá mladší, než je, její oči mají zelenou barvu.

Luther se ohlédne přes rameno a vidí, že za ním stojí Tellerová a hledí na něj s týmž výrazem.

„Tak to bychom měli,“ odtuší Luther. „A teď se kouknem dovnitř.“

Howieová se zvedne, zhluboka se nadechne a na chvíli zadrží dech. Pak se s Lutherem v závěsu vrátí po forenzních panelech, projde kolem techniků a uniformovaných policistů a vejde do domu.

Je to typický domov prosperující středostavovské rodiny: rodinné fotografie, odkládací stolky, podlaha z hoblovaných prken, koberce s etnickým nádechem.

Ve vzduchu je cítit palčivý a hutný zvířecí pach, který v tomhle světlém a čistém domě nemá co dělat.

Vyjde do patra. Nechce se mu, ale nedává to na sobě znát. Plouží se chodbou.

Vejde do ložnice.

Jsou to hotová jatka.

Tom Lambert leží nahý na rohoži z mořské trávy. Od hrdla k rozkroku je rozpáraný. Lutherovy oči se zaměří na chuchvalec vlhkých vnitřností.

Oči pana Lamberta jsou otevřené. Na rukou má navlečené forenzní pytlíky. Vrah mu uřízl penis a varlata a nacpal mu je do úst.

Luther ucítí, že ztrácí půdu pod nohama. Přejede pohledem rozprsknutou krev a zakrvácený koberec.

Stojí s rukama v kapsách a skloněnou hlavou a snaží se vnímat Toma Lamberta jako osmatřicetiletého výchovného terapeuta a manžela. Ne jako tuhle hromádku zvráceností.

Cítí vedle sebe Howieovou.

Pomalu a zhluboka se nadechne a obrátí se k posteli.

Leží na ní mrtvola, která byla ještě donedávna Sarou Lambertovou.

Paní Lambertová byla v polovině devátého měsíce těhotenství. Někdo ji vymáčkl jako pupínek.

Přinutí se na ni podívat.

Pocítí touhu jít domů do svého čistého domu, dát si sprchu a zalézt pod vypranou peřinu. Chce se schoulit a spát a probudit se a být se svou ženou, v teplákách a tričku se s ní dívat na televizi a mírumilovně se handrkovat o politice. Chce se s ní milovat. Sedět ve sluncem zalitém tichém pokoji a číst si nějakou dobrou knížku.

Paní Lambertová na sobě má zbytky krátké krajkové noční košilky, kterou nejspíš dostala jako žertovný dárek od nějaké mladé kolegyně. Těhotenské břicho ji muselo dost komicky vydouvat, takže byla ještě kratší, než být měla.

Sarah Lambertová měla hezké nohy, přestože byly prokvetlé těhotenskými křečovými žilami.

Luther si představí, jak prsty pana Lamberta přejížděly po jemném hnědém chmýří táhnoucím se od jejího pubického ochlupení přes polokouli břicha až po vystouplý pupík.

Odvrátí tvář od té zvrácenosti na posteli a zastrčí ruce ještě hlouběji do kapes. Sevře dlaně v pěst.

Na podlaze nedaleko od jeho nohou, ohraničená žlutými vlaječkami označujícími důkaz, leží placenta Sary Lambertové. Zahledí se na ni. „Co se stalo s dítětem?“

„To je právě to, pane,“ řekne Howieová. „Nemáme tušení.“

„Šéfe zní líp,“ odtuší Luther zamračeně a s nepřítomným výrazem. „Říkejte mi radši šéfe.“

Odvrátí se a vydá se dolů po schodech.

V kuchyni ho zaujme stránka z časopisu, kterou někdo vytrhl a připevnil na ledničku magnetem ve tvaru medvídka oblečeného do kostýmu hradní stráže.

Table of Contents

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA