Marie Macková

PŘÍBĚH VZÁCNÉ TABATĚRKY (ukázka)

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Marie Macková, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2015

ISBN 978-80-243-6680-7

Veškeré postavy z následujících stránek se zrodily výhradně ve fantazii autorky, právě tak jako příběhy, které na nich prožívají. Jakákoliv podobnost s historicky doložitelnými událostmi je čistě náhodná. Jenom všeobecný občanský zákoník z roku 1811, celní a monopolní zákon z roku 1835, důchodkový trestní zákon z téhož roku a trestní zákon z roku 1852 skutečně v habsburské monarchii byly vydány. Do dneška je možné jejich text nalézt v příslušném svazku PGBl, tedy ve sbírce zákonů politických, respektive RGBl, tedy říšského zákoníku. Právě tak poutní kostel Nanebevzetí Panny Marie na Hoře Matky Boží u Králík stále stojí na svém místě. Ale tím opravdu veškerá podobnost s realitou končí.

I. kapitola

Konec června byl i v horách kolem Sněžníku letos příjemně teplý. Počasí bez zatažené oblohy a krátké noci byly zároveň těmi nejméně příznivými podmínkami pro práci zdejších pašeráků všeho druhu. Lesní stezky hraničních vrchů zůstávaly alespoň na chvíli opuštěné. Mužům hraničního komisariátu finanční stráže v Králíkách slibovaly proto příští dny přece jenom méně nočních služeb. A tím i šanci, že se trochu víc vyspí. Ne, že by je jejich šéf, komisař finanční stráže Eduard Plischek, chtěl honit po horách a lesích víc, než bylo bezpodmínečně nutné, ale zvlášť poslední dobou se objevovala stále častější hlášení o pašovaných tabákových výrobcích z hlubokého vnitrozemí. Tedy přesněji řečeno – z olomoucko-pražské dráhy, po které kontraband unikal až do Olomouce. A co horšího, zřejmě i dál do Brna a odtud dokonce až do Vídně. Nadřízení soptili a schytával to nejenom hraniční inspektor v Žamberku, ale samozřejmě i komisař v Králíkách, protože nejživější prý byla cesta přes hranice z Pruska právě v oblasti králického komisariátu. Takže zdejší velitel dostal jednoznačný úkol: něco s tím udělat! Jenže to se lehce nařídí, ale podstatně hůř realizuje. Oddělení finanční stráže v Králíkách, které plnilo úkoly hraniční stráže, mělo kromě svého velitele, komisaře finanční stráže Eduarda Plischka, pouhých 28 mužů. Nejvyšší hodnost měl jízdní respicient finanční stráže, pak tu bylo sedm mužů v hodnosti pěších respicientů finanční stráže, dalších osmnáct mužů mělo hodnost vrchního dohlížitele finanční stráže a dva nováčci zatím v hodnosti dohlížitele. Ti všichni složili slib věrnosti Jeho Veličenstvu císaři Františku Josefovi I. a tím se zavázali, že budou s nasazením všech sil a svých schopností dohlížet na to, aby nikde a nikým nebyl porušován celní a monopolní zákon, a tím nebyla krácena státní kasa v žádném ze svých příjmů, které tenhle zákon zajišťoval. A pašování zboží ze sousedního Pruska bylo sice jenom jednou z možností, jak literu tohoto důležitého a stovky paragrafů čítajícího zákona porušovat, a možná ani ne nejdůležitější možností. Zato na ni bylo nejvíc vidět a polapený pašerák se dal dobře ukázat světu. A především nadřízeným!

Jenže chytit takového pašeráka nebylo vůbec jednoduché. Zdejší horalé své hory dobře znali a kromě toho v překračování hranice neviděli nic špatného. Ne, že by neměli úctu k zákonům, ale tohle byla prostě jenom jedna z možností, jak vylepšit svůj obecně mizerný příjem a trochu líp uživit rodinu. Na druhou stranu jenom na pašování se spoléhat nemohli. Jejich provize nebyla tak vysoká, aby je uživila při množství zboží, které se dalo přes hranice přepravit na vlastních zádech po vyšlapaných stezkách. To si mohli dovolit jenom ti, kdo mohli jet s vozem, přejet hranici bez proclení zboží a stihli ho rozprodat dřív, než je dostihli buď financové, nebo vyšší úředníci finanční správy, kteří jim dokázali úmysl okrást státní kasu. Jenže takových pašeráků bylo málo, vždycky za nimi stál někdo bohatý a vlivný a s místními pašeráky většinou neměli nic společného. Komisaři Plischkovi však službu znepříjemňovali obojí. Navíc zdejší lidé spíš stranili pašerákům, protože to byli většinou sousedé, než financům. Získat informátora bylo takřka nemožné, a tak nezbylo nic jiného než mít velmi pilné a svědomité mužstvo. Nebo spíš neúnavně honit podřízené po cestách necestách a doufat, že jim buď náhoda, nebo neopatrnost přihrají do cesty buď nějakého začátečníka, anebo alespoň někoho, kdo momentálně nebude ve formě a nechá se chytit. Protože vzteklý inspektor Plundra byl tím bezpečnější, čím byl od Králík dál. Vůbec nejlepší bylo, když seděl ve své kanceláři v Žamberku a o králickém komisariátu se nic nedoslechl.

Červnové a červencové krátké noci dopřávaly finanční stráži obecně každý rok možnost trochu zvolnit tempo a vydechnout. Zvlášť když se jako letos vyvedlo hezké počasí a bezoblačná obloha. Financové mohli v klidu úřadovat a také vyspávali víc než kdykoliv jindy během roku. Ani večer v hospodě nebylo třeba poslouchat tak pečlivě, protože žhavé novinky se omezovaly na pole, počasí a nanejvýš poutníky. Ti přicházeli na staré a po posledním požáru před více než patnácti lety zvolna skomírající poutní místo, na Horu Matky Boží, která se tyčila nad městem směrem do vnitrozemí. Dění na opačné straně města, směrem k hranici, jako by se zastavilo.

Eduard Plischek rád občas zašel na zdejší střelnici. Ne, že by se tu musel procvičovat ve střelbě. K tomu se téměř muzeální terčovnice střeleckého spolku, které se pro každý výstřel musely podpírat zvláštní opěrkou, opravdu nehodily a k jejich modernizaci se zase nemohlo odhodlat vedení spolku. Částečně jim v tom sice bránil zákon, ale především to asi byla šetrnost zdejších pánů střelců. A možná také jejich pohodlnost. Ovšem patřit do střeleckého spolku umožňovalo udržovat dost neformální kontakty s pány, ke kterým by jinak jako státní úředník hledal komplikovaně cestu. A kromě toho na střelnici byla hospoda, kterou spolek pronajímal a tím také mohl dohlížet na úroveň obsluhy i kvalitu piva. Možná proto sem chodili rádi nejenom páni střelci, ale i leckdo jiný. Jedinou nevýhodou pro Eduarda Plischka bylo, že se tu málokdy dala zaslechnout informace, která by byla užitečná ve službě. Zašívárna šíbrů pašovaného zboží to opravdu nebyla. Proto Plischka hodně překvapilo, když se ho městský doktor Schmidt, takto předseda spolku, zeptal, jestli už se k němu doneslo, co se chystá na zítřejší noc.

„Jareš, ten velkoobchodník ze Zábřehu, se mi nechal slyšet, že má k očekávání zásilku střelného prachu, na který by mohl spolku dát hodně velkou slevu. Neříkejte mi, příteli, že to nepůjde přes hranici. Takovou slevu si nemůže dovolit ani Jareš. Na druhou stranu je to hodně drzé, nabízet to hned tady, takřka u hranice,“ doktor se pobaveně usmíval a se zájmem sledoval svého společníka.

Plischek sice znal Schmidtovy žertíky, na které musel být člověk buď na naprosto stejné vlně, nebo mít hodně silný žaludek, nebo mu někdo musel zabránit v tom, aby doktora okamžitě zabil, ale teď měl dojem, že mluví úplně vážně.

„Jareše znám, ten by přes hory své sádelnaté břicho nepřekulil,“ namítl spíš proto, aby informace získala konkrétnější tvar.

Doktor zavrtěl hlavou: „Ten se namáhat nebude. Ale jeho zeť si prý zařídil povoznictví.“

Plischek nevěřícně zakroutil hlavou. Že by chtěl takhle riskovat někdo, kdo má úředně povolenou živnost, se mu zdálo málo pravděpodobné. Na druhou stranu by to ovšem znamenalo, že střelného prachu bude hodně. A také možná to, že se do akce vrhá někdo, kdo s podobným podnikáním nemá vůbec žádnou zkušenost. Bylo mu jasné, že bude muset něco podniknout. Ale ne tak rychle, aby nemohl dopít.

Teprve pak se zvedl a zvolna šel k domu, který si erár pronajímal pro ubytování mužstva finanční stráže. On jako velitel a úředník už společně podle kasárenského řádu bydlet nemusel a s potěšením toho využíval. Teď mu však přítomnost téměř všech mužů byla vhod. Potřeboval se dozvědět, jak se tahle novinka vypráví v jiných lokálech. Jeho muži narazili na informace zhruba stejné. Někdo, nejspíš zeť velkoobchodníka Jareše ze Zábřehu, se chystá jet s vozem plným střelného prachu přes hranici. Zítra – v noci ze soboty na neděli – tak, aby nad ránem dojeli přinejmenším do Hoštejna. Bylo to sice po cestách trochu krkolomné, ale Plischek věděl, proč nováčkovi někdo poradil tuhle trasu. U Králík bylo hraniční pásmo nejužší, protože těsně přiléhající lanškrounský okres, který ležel částečně v hraničním a částečně ve vnitrozemském pásmu, byl před nedávnem celý přidělen do vnitrozemí. Hraniční pás, kde sloužilo přes všechnu bídu přece jenom víc mužů finanční stráže, byl tady neobyčejně úzký. Dostat se do vnitrozemského pásma, kde bylo financů ještě méně, bylo tudy prostě nejrychlejší. Pokud by se zpráva neroznesla, nebylo úplně nemožné to zvládnout. Plischek si uvědomoval stále jasněji, že má jedinečnou šanci si vylepšit služební pověst na účet začátečníka. Samozřejmě, pokud je alespoň část řečí pravdivá. Usoudil, že jedna pohotovost navíc jeho muže nezničí, a vydal potřebné rozkazy. Pak už je mohl nechat, aby se s neočekávanou změnou situace vyrovnali, jak uměli, a v klidu odešel domů. Nebylo od věci vyspat se, když věděl, že příští noc se k tomu sotva dostane.

Říkat té místnosti s trochu větší předsíní, kterou si pronajímal v domě místní vetešnice, bohaté a počestné vdovy Rosy Bauerové, byt bylo možná nadnesené, ale pro něj to opravdu bylo příjemné doupě, kde mohl alespoň na chvíli zapomenout na službu i svět kolem. Byl vdovec a občas měl pocit, že už nikdy nic většího a komfortnějšího potřebovat nebude. Na tohle mu navíc stačily příjmy, protože příbytečné, které mu erár vyplácel, sice nebylo k zahození, ale na pronájem a provoz žádného honosného bytu nestačilo. Kromě toho tenhle podnájem podivuhodným způsobem splňoval jak úřední podmínku, podle které musí velitel a úředníci bydlet v blízkosti kasáren mužstva finanční stráže, tak byl v rámci města i dobrou adresou, za kterou by se nemusel stydět žádný ze zdejších státních úředníků. Vždyť i byt okresního představeného a okresního soudce v jedné osobě byl hned za rohem. Úklid i péči o prádlo měl v ceně nájmu a ženy z domu to zvládaly tak, že je při tom málokdy potkal. A ačkoliv snídaně dohodnuté neměl, stávalo se, že když se vrátil nad ránem ze služby po probdělé noci, dostal i horké kafe k snídani a mnohdy nechyběl ani kus pečiva.

Plischek otevřel okno, s rozkoší vdechl vůni vadnoucí trávy, která se nesla z některé pokosené louky na okraji města, a zadíval se na temnou, už ne příliš zřetelnou siluetu poutního kostela na holém vrchu nad městem. Musí si všechno na zítřek promyslet. Střelný prach byl docela nově zavedeným státním monopolem, ale nejpodstatnější bylo to, že když se převezl přes hranice bez proclení, dalo se na jeho prodeji hodně vydělat. Stát si nejenom hlídal jeho výrobu, ale hlavně ho zatížil velkou nepřímou daní, stejně jako například sůl nebo tabák. Jenže Eduard Plischek věděl, že problémem by mohlo být i velké množství prachu vezené na jednom voze. Ne, že by šmahem odsuzoval každého civilistu manipulujícího se střelným prachem, ale měl za sebou nejenom gymnázium, ale i dost dlouhou službu v armádě. Když utekl od latiny a řečtiny z gymnaziálních lavic a dal se k vojsku, dlouho u elitního mysliveckého pluku nevydržel. Při jedné cvičné akci si ho všiml major od ženistů, na pohled divoký Ital, který měl zacházení s trhavinami v krvi po předcích a celém rozvětveném příbuzenstvu, protože nejlepší střelmistři v celé monarchii, na stavbách i v armádě, byli Italové, lhostejno zda z Jižních Tyrol nebo Lombardie. A ten vymohl jeho nástup do vojenské školy a pak návrat k ženijní jednotce. Jako její poddůstojník musel Plischek nejenom umět sestavit proveditelný plán na bezpečnou přepravu i velkého množství munice a téměř jakýchkoliv trhavin, ale také měl několikrát příležitost vidět, co může špatně přepravovaný náklad způsobit. Pokud by to zítra odnesli jenom ti, kdo budou vůz doprovázet, vůbec by o tom nepřemýšlel. Byl to jejich nápad, museli počítat i s nebezpečím, které přinášel. Jenže plný vůz střelného prachu mohl způsobit problémy širokému okolí. I jeho mužům.

Prošel si v duchu trasu, po které by se měli pašeráci pohybovat, a vybral místo na samém okraji předměstí, tam, kde cesta opouštěla zastavěný prostor. Jednak proto, aby nebudili větší rozruch, než bylo bezpodmínečně nutné, a jednak z toho důvodu, aby u toho bylo co nejméně civilní obyvatelstvo. Plischek se ušklíbl sám sobě. Nedovedl si zakázat, aby nerozlišoval civilisty od mužů finanční stráže. Kdyby se to místní civilisté dozvěděli, určitě by mu to jen tak neprošlo. Zvlášť u některých. Naštěstí byl se svými poněkud neuctivými úvahami úplně sám. V místě, které vybral pro akci, bylo dost křovin a terénních vln. Do nich mohl své muže ukrýt před příjezdem vozu a zároveň umožňovaly dostat se do jeho bezprostřední blízkosti, aniž by je někdo uviděl. Finanční stráž měla přísná pravidla pro používání zbraně a komisař nemohl riskovat. Navíc měl pěší mužstvo, na koni se podle systemizace pohyboval kromě něj jenom jeden respicient. Ten byl ovšem jeho zástupcem, takže by měl podle pravidel zůstat mimo akci pro případ, kdyby se komisaři něco stalo. Navíc se na tomto místě dalo rychle ukrýt před případnou tlakovou vlnou, kterou by způsobil výbuch. To byla varianta, kterou si Plischek sice nepřál, ale musel připustit. Netušil, jak moc velcí diletanti s vozem pojedou a co je napadne, až je obstoupí financové. Pokud by náklad doprovázel někdo ze starých pašeráků, nemusel by krizovou variantu promýšlet. Ti velmi přesně uměli vystihnout, kdy má smysl dál unikat a kdy je třeba přiznat, že hra skončila. Pro tentokrát, samozřejmě. Jenže podle toho, co se proslýchalo, nikdo ze zavedených v tomhle podniku prsty nemá. Plischek se dokonce nemohl zbavit dojmu, že se k němu všechny zvěsti donesly právě proto, že šlo o akci někoho úplně nového, pro koho tu nebylo místo. A zdejší ho bez jakýchkoliv výčitek vědomě předhodili financům. Pragmaticky však usoudil, že pro hodnocení v očích nadřízených podobné úvahy nemají význam. Důležitý bude výsledek. Než usnul, měl dojem, že takhle připravenou akci může ohrozit snad jenom to, že si to pašeráci rozmyslí a vůbec nepřijedou. Jiný problém si představit neuměl.

Další den se všichni na komisariátu finanční stráže věnovali nejrůznějším úředním formulářům, hlášením, ba dokonce došlo i na některé nepříliš složité resty povalující se po stolech a šuplatech déle, než se nadřízeným líbilo. Ne, že by mužstvo posedla nějaká nevídaná pracovitost, ale bylo třeba se příliš neukazovat na veřejnosti a především se vyhnout jakýmkoliv otázkám. Zvěsti o chystaném nákladu střelného prachu se šířily jaksi odevšad a nikdo pořádně nedovedl rozlišit, kdo byl tím základním zdrojem a kdo by tudíž mohl informace předávat zase zpět. Proto bylo jistější, když se nikdo v tmavozelené uniformě finanční stráže ve městě neukazoval. Ostatně leckterý nadřízený se nad rychle vyřízeným spisem zatetelí nadšením. A uznale zabručí nad konečně vyřízeným restem. Ne, že by jich Plischkův komisariát měl obzvlášť hodně, ale žádný úřad v celé širé monarchii nebyl zcela bez restů. Na to by si troufnul přísahat nejenom komisař Plischek.

Ještě dost dlouho po západu slunce vládla na komisariátu i ve zdech kasáren nevzrušená nálada. Podobných akcí už prožili mnoho a věděli, že možná to nejdůležitější je umět čekat.

„Myslíš, že bych se za účast na takovém úspěšném zásahu mohl dočkat konečně definitivního jmenování?“ zeptal se dohlížitel Vaňátko vrchního dohlížitele Badalowskeho, když se zdálo, že zůstali alespoň na chvíli sami.

Johann Badalowsky byl Polák ze Slezska a sloužil jen o málo déle než Josef Vaňátko, ale už měl vyšší hodnost a byl celkově uznávaný. Nejspíš to nebylo pro jeho statečnost, občas trochu provokativně ukazovanou, pro kterou se za ním ráda ohlédla leckterá slečna z města. Ani pro jeho štědrost, předváděnou stejně ledabyle, pro kterou byly ochotné téměř k čemukoliv holky z diskrétního podniku paní kavárnice Mayrové. Badalowsky byl hezký, odvážný a lehkomyslný, pokud šlo o krásné dívky. Pokud šlo o službu, byl trochu hazardér, ale vždycky jenom za svoji osobu. Když bylo třeba pracovat v týmu, bylo možné se na něj stoprocentně spolehnout. A zvládnout hromadu předpisů pro něj byla doslova hračka. Jízdní respicient o něm s trochou závisti prohlašoval, že je dítko štěstěny. A neměl při tom na mysli jenom okouzlené krásné slečny. Teď se úkosem podíval na Vaňátka.

„Co by ne. Takové věci umí ocenit i Plundra, a když ten to pošle dál, může se stát cokoliv.“ Vaňátko se zasněně podíval do prázdného zaprášeného rohu kanceláře: „To bych se potom mohl konečně oženit.“

„Slečnu máš krasavici, cožpak o to.“ Badalowsky se skoro oklepal. „Ale to se s ní opravdu potřebuješ oženit?“

Vaňátko ho vztekle propíchl očima: „Jsme už zasnoubení, abys věděl!“

„Pokud mě paměť neklame, tak zásnuby nejsou právně závazné a při jejich zrušení nastává povinnost uhradit pouze náklady prokazatelně vzniklé ve spojitosti s chystanou svatbou. Takže by tě to určitě moc nestálo.“ Ve dveřích zářila zrzavá hlava vrchního dohlížitele Moritze Hilberta, který sice už s puškou i bodákem, ale stále ještě s kloboukem v ruce odcházel do akce a srdečně se na účet zamilovaného dohlížitele bavil. Vaňátko jenom syčel a nevěděl, jak by nejlépe takovou neomalenost vrátil. Vždycky, když se příliš snažil, nic ho nenapadalo.

„Tak už se nezlob, Josef. Víš, že Moritzovi by se bez nějaké té právnické poučky těžko odcházelo od úředního stolu. Stýskalo by se mu!“ chlácholil Vaňátka jen tak mimochodem Badalowsky a pečlivě přitom zkoušel, zda má bajonet tam, kde ho má mít. Hilbert si nasadil na hlavu služební černou filcovou čáku se štítkem, na kterém se vyjímala zelená vlněná rozeta s kovovým císařským dvojhlavým orlem, a upevnil si ji pod bradou řemínkem.

„A kdybys, Josef, potřeboval právní radu, tak se na mě klidně obrať. Tyhle paragrafy občanského zákoníku mám zvlášť pečlivě nastudované!“

Vaňátko se rozpačitě šklebil. Věděl, že Moritz Hilbert byl posedlý paragrafy všeho druhu a uměl je nejenom citovat, ale také vykládat a především používat. Možná líp, než vládl služební šavlí. Teď si z něj ovšem tropil šašky. I když litera zákona byla zcela jistě správná. Hilbert ani v žertu necitoval ze zákonů něco, co skutečně neexistovalo. Proslýchalo se dokonce, že holky od paní kavárnice Mayrové si od něj nechávaly příležitostně platit jeho právnickými radami, což nepochybně svědčilo o jejich kvalitě a především účinnosti.

„Tohle všechno si můžeš dokonale promyslet na místě, při čekání tě dlouho nikdo nebude vyrušovat,“ dloubl Vaňátka do žeber Badalowsky. Jeho uniforma byla sice stejná jako všech ostatních, ale on v ní vypadal dokonale. Ačkoliv měl ručnici s bajonetem přes rameno, vypadal jako by se vydával na korzo. Vaňátko si rychle upravil popruh ze zelené vlny, na kterém visela jeho šavle, a vyrazil. Byl rád, že ho komisař do akce určil. Druhý dohlížitel zůstal jako záloha v kasárnách. On, Josef Vaňátko, dostal příležitost ukázat, co v něm vězí. A pak sebere odvahu a požádá o povolení oženit se se svojí milovanou Terezkou.

„Non far pazzie!“ vydechl spíš pro sebe než nahlas komisař Eduard Plischek při pohledu na jednoho ze svých mužů. Ačkoliv sloužil v Čechách už téměř pět let, ještě pořád se mu vypjaté okamžiky lépe komentovaly v italštině. A to, co se stále rychleji odehrávalo na prostranství spoře osvětleném bledým měsíčním světlem za posledními předměstskými domy, bylo stále dramatičtější.

Vůz, na který tu čekali, se skutečně objevil. Sice měl kola obalená slámou, ale slyšet ho bylo už dlouho. Asi nechtěli riskovat problémy některého z koní a neobalili jim kopyta do pytlů. Tím sice zmenšili riziko, že některý kůň uklouzne a pochroumá si nohu, ale zato klapot kopyt na tvrdé cestě nebylo možné přeslechnout. Navíc na jedné z postranic visela lucerna. Opravdu to byli začátečníci. Z každé strany vedl koně jeden muž, další dva přidržovali postranice naloženého vozu. Náklad nebyl malý. Plischek své muže spíš tušil na zastíněných místech kolem cesty. Bylo potřeba počkat, až vůz přijede na jejich úroveň, a teprve potom bleskově začít jednat. Všichni to věděli a vyčkávali. Jeden z průvodců vozu si rukou upravil plášť a v tu chvíli se zpod něj zableskla pistole připravená ke střelbě. Těsně potom se ale od kmene odlepila tmavá silueta a muž se vrhl přímo proti pistoli.

„Neblázni!“ zařval zcela nepředpisově komisař Plischek ve Vaňátkově mateřském jazyce a vrhl se kupředu. V témže okamžiku třeskla rána a silueta dohlížitele se sesunula k zemi. Stejně rychle, jako vystřelil pašerák, se vymrštil vrchní dohlížitel Badalowsky. Se šavlí se nezdržoval. Přesně mířenou ranou pěstí do spánku poslal k zemi jednoho kočího, pak se bleskově obrátil na střelce, který svým vlastním výstřelem jako by ztratil orientaci, a mrštil s ním o zem. Teprve potom beze spěchu vytáhl šavli a opřel ji ležícímu muži o krk. Mohl si poklid dovolit, protože další muži stejně razantně zlikvidovali druhého kočího i dalšího muže u vozu. Sám komisař zkontroloval, že na voze pod plachtou už žádná další osoba není. Jenom vysoko narovnané bedny. Ve všech byl střelný prach. Šlo by s ním vyhodit do povětří půlku města. Jenže to teď nebyl Plischkův největší problém.

Vrchní dohlížitel Hilbert klečel u Vaňátka a snažil se mu nahmatat puls. Bylo to zbytečné. Tmavozelený kabát uniformy mladého dohlížitele prosakoval jeho krví stále víc. Pašerák sice střílel naslepo, ale lépe se ve tmě snad ani trefit nemohl. Vaňátko byl na místě mrtvý.

„Takhle se přece nechodí proti pistoli,“ ozval se do ticha Johann Badalowsky. Jenže jeho radu už Vaňátko neslyšel.

„To on chtěl za každou cenu vyniknout. Chtěl být tím, kdo si vyslouží pochvalu,“ mírně se snažil vysvětlit Hilbert, „i když striktně vzato šel proti aktuálním rozkazům. Pro použití zbraně však měl v dané situaci oporu v předpisech.“

„Jenže on žádnou zbraň ani nestihl použít,“ zavrčel Plischek. Takovou smrt považoval za naprosto zbytečnou. A pro první moment mu ani nepřipadalo důležité, jestli někdo porušil nějaký předpis. Myslel jenom na to, že to bude muset jít oznámit Vaňátkově matce, se kterou mladý dohlížitel žil a kterou jako vdovu zároveň živil. Na snoubenku si v první chvíli vůbec nevzpomněl. Naštěstí. Neměl rád ženské slzy.

Teď však musel velet, protože vlastně byli u konce akce. Mohla být hodně úspěšná, jenže se opět prokázalo, že začátečníci jsou nebezpečnější než staří protřelí pašeráci. Ti pokud možno vůbec nestříleli a jeden dohlížitel finanční stráže by je rozhodně nevyprovokoval k tak neuváženému činu. On byl totiž dost podstatný rozdíl v rozsudku za poškozování státního monopolu a za zabití, či dokonce vraždu. A tady ležel na zemi mrtvý dohlížitel finanční stráže, který o život přišel při výkonu služby. Teprve postupem doby Plischka chytil vztek. Předně nechal tři zadržené pašeráky odvést na komisariát. Pak nechal vzbudit městského doktora Schmidta, aby přišel udělat zápis o úmrtí. Pak teprve bude možné nechat odnést dohlížitelovo tělo do márnice. Další muži museli odvést a zajistit vůz plný střelného prachu. A on sám se vydal probudit velitele místní četnické stanice. Čtvrtý pašerák byl vrah. Nebo alespoň ten, který zabil člověka. A to už nepatřilo do kompetence finanční stráže, ale četníkům. A delikvent nepůjde před okresní, ale rovnou před krajský soud. A jeho trest nepůjde vyplatit, ani kdyby o to velkoobchodník Jareš sebevíc stál.

Velitel místní četnické stanice Karel Medelský byl hřmotný vysoký padesátník, který přišel před třinácti lety k tehdy nově založenému četnictvu. Od té doby vystřídal pár štací hodně vzdálených od hlavního města. V Králíkách už byl pátým rokem, déle než Plischek. Ale četnictvo bylo pořád ještě mladým sborem, který si své úkoly teprve ujasňoval, a místo ve společnosti pro ně také nebylo vždycky jednoznačně určené. Financové na tom byli lépe. Zvlášť v hraničních oblastech byli všichni na nějaký ozbrojený sbor už zvyklí. Hraniční, důchodková nebo celní stráž tu sloužila už od konce napoleonských válek. I když v průběhu doby měnila své názvy a do jisté míry i kompetence, princip zůstával stále stejný. Tihle muži nosili uniformy i zbraně, ale nepatřili k armádě. Vždycky jim veleli úředníci finanční správy, ať už se aktuálně jmenovali jakkoliv. A vždycky měli za úkol chránit státní kasu. Nezajímala je politická nálada obyvatel, ani obecná kriminalita. Zato kontrolovali účty a daně. To četnictvo na tom bylo jinak. Muselo dbát na obecný klid a pořádek. Kterýkoliv okresní hejtman i okresní představený si je mohl povolat na pomoc, když hrozilo, že se mu situace vymkne z rukou. Financ mohl být za jistých okolností rovnocenným protivníkem. Z četníka šel strach, mnohdy i v tom případě, když se snažil pomoci.

Velitel Medelský pochopil situaci velmi rychle a osobně se ještě rychleji navlékl do uniformy, aby výslech měl všechny protokolární náležitosti. Plischek s ním pěstoval zdvořilou kolegialitu, ale bližší přátelské vztahy se jim nikdy nepodařilo navázat. Pro nastalou situaci to však byla ta nejlepší možnost. Oba byli při výslechu velmi profesionální a jeden doplňoval druhého. Zadržený muž celkem bez problémů odpovídal na otázky týkající se střelby: proč střílel, zda věděl, na koho střílí, jak dlouho mířil, než vystřelil, jak dlouho svůj cíl viděl a podobně. Tvrdil, že on jediný měl pistoli, ostatní byli neozbrojení. Pokud ovšem za zbraň nebude pokládán bič, protože ten měli oba kočí. To mu Medelský nevěřil, ale bylo velmi jednoduché to ověřit na komisariátu finanční stráže, kam odvedli zbývající muže. Jedině na otázku, kdo je on a kdo jsou jeho společníci, zatvrzele odmítal odpovědět. Plischkovi takové chování připadalo dětinské. Jeho společníci celkem jistě už jeho identitu nadiktovali do protokolu finanční stráži. Medelského to ovšem rozzlobilo. Považoval to za pohrdání četnictvem. Když se však muž odmítal svého postoje vzdát, připočítal mu k tíži to, že kvůli němu musel vstát uprostřed noci, a nechal ho zamknout do cely, kterou měli pro podobné, třeba i méně protivné, případy na stanici k dispozici.

Když pak dorazil vrchní dohlížitel Hilbert s protokoly sepsanými na komisariátu, pokusili se všichni v klidu zhodnotit, co jim vlastně za tak nešťastných okolností uvízlo v síti. Porovnání protokolů přineslo některá předvídatelná zjištění. Že se všichni o něco podobného pokusili poprvé, jim Plischek naprosto věřil. Že byl střelnou zbraní ozbrojený jenom jeden z nich, dokázala prohlídka zbylých mužů i vozu. Vrchní dohlížitel Hilbert si ovšem neodpustil poznámku, že kočí, kterého pěstí srazil Johann Badalowsky, je chlap jako hora a že v jeho rukách by i klacek z buku byl nebezpečnou zbraní. A kdyby se po něm nevrhl právě Badalowsky, navíc patřičně rozvzteklený, asi by působil dost problémů. Velitel četníků na to uznale zamručel, ale Plischek si pomyslel, že to bylo zase jednou štěstí, i když o schopnostech svého vrchního dohlížitele nepochyboval. Kdyby tak kousek toho jeho štěstí měl Vaňátko. Jenomže v tom byl ten zásadní rozdíl mezi těmi dvěma. Lev salónů a hazardér s vlastním životem Badalowsky pravděpodobně jednou zemře v posteli trápen dnou, kterou si přivodí svým lehce zhýralým způsobem života, zatímco snaživec Vaňátko, který snil o tom, jak bude otec rodiny, přišel o krk v první šarvátce, do které se připletl, a to ještě jenom proto, že si moc chtěl vysloužit pochvalu. Plischek se raději zahleděl znova do protokolů. Něco v nich bylo totiž zcela nepochopitelné. Všichni čtyři zřejmě někoho kryli. Ne, že by ve voze byl ještě někdo další. Také zadavatele, velkoobchodníka Jareše ze Zábřehu, všichni uvedli téměř hned. Ale svou vlastní identitu navzájem jakoby zaměňovali. Jasnější to bylo u obou kočích. Ti byli méně zběhlí v tom, jak je třeba s úřady mluvit, takže i když se několikrát pokoušeli něco zaměnit, jejich jména i roli v celém případu nebylo tak obtížné určit. Třetí však své jméno i důvod účasti několikrát změnil. A na tom, kdo je ten čtvrtý, který střílel, se neshodli. Každý uvedl jiné jméno a jiný vztah k vozu plnému střelného prachu.

„Kdybych neznal velkoobchodníka Jareše osobně, tak bych snad začal věřit, že je to on sám,“ uvažoval nahlas komisař Plischek. „Ale tomuhle chybí minimálně to sádelnaté břicho!“ dodal ještě. A pak mu to došlo.

„No jistě, ono mu totiž chybí jenom to sádelnaté břicho,“ Plischek se vítězně rozhlédl po ostatních. „Jinak je to dokonalá mladší kopie zábřežského Jareše. To bude, pánové, syn pana velkoobchodníka osobně. Proto tolik tajností. Takový malér ve vážené rodině by se hodilo ututlat, proto tolik nejasností kolem.“

„Na to přece nemohli spoléhat,“ mínil opatrně Medelský, „copak jsme ve středověku, aby se dala zatajit identita člověka?“

„Vždyť se tady od začátku bavíme o začátečnících,“ přidal se na stranu svého komisaře Hilbert. „Oni si vůbec nepřipouští, že nevědí, do čeho jdou!“

„Dokonce je podezírám z toho, že případný neúspěch hodlají uplatit, ať to stojí, co to stojí,“ dokončil myšlenku Plischek. „Amatéři!“ neodpustil si závěrem. Jeho problém to sice nebude, prokázat, kdo sedí v cele, budou muset četníci, protože ten člověk zabil, ale byl tím zhnusený. Byl toho názoru, že i zločin by měl mít úroveň. Vaňátkova smrt mu připadala naprosto zbytečná. A jen nerad a pouze v duchu připouštěl, že na tom měl podíl i snaživý dohlížitel.

Venku začínalo svítat, probouzel se nový letní den. Byla neděle. Na oznamování špatných zpráv i na zdlouhavou úřednickou práci však bylo ještě příliš časně. Všichni se shodli, že nejlépe bude zajistit pečlivě všechny zámky, postavit k nim ty, kdo jako záloha dosud odpočívali, a pokusit se na chvíli usnout. Až se probudí celé město, bude potřeba divokou noc vysvětlovat a na to bude dobré být v kondici.

Zdálo se, že v domě vetešnice Bauerové všechno spalo. Plischek si pomyslel, že o horkém kafi si tentokrát může nechat jenom zdát, i když by mu přišlo k chuti. Na postel se natáhl poloodstrojený, zavřel oči a přemýšlel, co řekne Vaňátkově matce a jeho snoubence. Kdy usnul a jak dlouho spal, nevěděl. Vzbudilo ho opatrné klepání na dveře. Cosi zabručel, jestli to bylo pozvání ke vstupu, nevěděl ani on. Ve dveřích se nejdřív objevil podnos a vzápětí do pokoje zavanula vůně, které nešlo odolat.

„Zahlédla jsem, jak se vracej, pane komisař,“ usmívala se stará služka, která už byla nejenom vzhůru, ale komplet oblečená a čilá. Bylo jisté, že voňavá horká káva je úplatkem za nejnovější informace. Ne, že by ji zvědavost probudila, ve službě vetešnice Bauerové byla zvyklá vstávat s východem slunce. Ale když už se komisař vrátil právě v té době, proč by nemohla mít novinky z první ruky. Opatrně odsunula šavli a klobouk s kohoutím peřím na stranu, postavila na stůl podnos s konvicí a džbánkem mléka a trpělivě čekala, až se Plischek zvedne. Ani náznak nevole nad tím, že kromě šavle si stihl sundat jenom boty a jinak se v bělostném povlečení povaloval v uniformě, ve které půlku noci čekal na pašeráky na předměstských pastvinách a v její druhé polovině vymetal prach na četnické stanici. Za tu dobu, kdy tu Plischek bydlel, si vypěstovala dost neomylný instinkt na to, kdy je třeba vyčkat s praním povlečení, protože bude v uprášené uniformě usínat pravidelně. Naučila se rozlišovat, která zpráva znamenala, že komisař finanční stráže končí s mimořádnými povinnostmi a má smysl mu nejenom převléknout nadýchanou peřinu, ale také pečlivě vyčistit tmavozelený kabát a šedé kalhoty uniformy a vyprat úplně všechny košile.

Plischek labužnicky nasunul nos nad hrnek s horkou kávou a nasál její vůni. Pak si velmi zvolna doléval mléko. To už dělal staré Otylce trochu naschvál. Ta se však vytrvale přívětivě usmívala a nespouštěla z něj oči. Tak se ještě trochu napil a pochválil kávu. Teprve potom začal vyprávět, že chytili čtyři pašeráky, kteří se pokoušeli provézt celý vůz střelného prachu bez proclení do vnitrozemí. O mrtvém dohlížiteli se prozatím nezmínil. Otylce hrály oči nadšením. Ne, že by bez výhrad podporovala finanční stráž a zatracovala pašeráky. Sama pocházela z jedné příhraniční vesnice a Plischek si byl jistý, že znala alespoň některé pašerácké stezky. Otylce se líbilo, že má informace z první ruky a bude to ona, která je přinese dalším posluchačům. Lépe řečeno – alespoň v prvním okamžiku spíš posluchačkám. Ve společenství kuchařek, služebných i děveček u kašny, kam chodily všechny pro vodu, měla své nezaměnitelné a prestižní místo, ale bylo třeba jeho hodnotu průběžně udržovat. Dnes ráno to půjde velmi jednoduše. Pochválila statečnost pánů financů.

Plischek také nepodceňoval informační fórum u kašny a v souvisejícím blízkém okolí, a tak se zeptal, co se o pokusu velkoobchodníka Jareše povídalo právě tam.

„Vědí, pane komisař,“ v jejím hlase byla převaha informované osoby s vlastním názorem, „ono se hlavně mluvilo o tom, že Jareš chtěl, aby je vedl starý Hanl z Lipky, a ten je vyhnal. Prý si nebude kazit charakter.“ To byla informace, která dost přesně zapadala do Plischkova schématu.

„Ale kdo je potom vedl, když ne Hanl?“ pokusil se upřesnit z neoficiálních, ale bohatých informačních zdrojů.

„Povídalo se, že se pan velkoobchodník urazil a vzkázal, že si poradí sám. Prý nejsou v Lipce jediní, kdo vědí, kudy vede silnice z Habelschwertu.“

Plischek si v duchu pomyslel, že o silnici by v tomhle případě ani tak nešlo. Možná by bylo lepší, kdyby s nimi starý protřelý pašerák byl.

„Zastřelili dohlížitele Vaňátka,“ řekl tiše Plischek. Otylka vyvalila oči a rychle se letmo pokřižovala. Byla zvyklá život brát tak, jak přicházel, a smrt k tomu patřila. Vždycky ji zajímalo spíš, co bude s těmi, kdo zůstali na živu. A teď ji první napadla Vaňátkova matka. Opatrně se zeptala komisaře, jestli bude mít nárok na penzi, když syn zemřel ve službě. Plischkovi tak dala příležitost, aby si srovnal v hlavě to, na co se ho pravděpodobně zeptá i Vaňátková. Ani nepotřeboval hlavu vrchního dohlížitele Hilberta napěchovanou paragrafy a úředními předpisy, aby věděl, že na penzi od státu nárok nemá. Ta patřila jenom vdovám, případně nezletilým či nezaopatřeným sirotkům. Ale matka na ni nárok neměla. A nic na tom neměnilo ani to, že byla na syna zcela odkázaná. Plischek si uvědomil, že přinese ještě horší zprávu, než si původně představoval. Poslat místo sebe Hilberta byla lákavá představa, ale nemyslel, že by jeho chytrý a v předpisech tak zběhlý vrchní dohlížitel nalezl cestu, která by od Vaňátkové odvrátila příští ekonomickou nejistotu. Mávl nespokojeně rukou, což si Otylka vyložila úplně jinak.

„To budou mít hodně těžký den,“ řekla rychle, aby se nějak odvděčila za zprávy z první ruky, „kdyby nebyla neděle, tak bych skočila pro čerstvé housky. Ale dám ohřát bramboračku, bude od včerejška uleželá tak akorát.“ Taková nabídka se dala těžko odmítnout. Navíc měla Otylka pravdu, den bude opravdu těžký.

Table of Contents

I. kapitola