Jan Costin Wagner

SVĚTLO V TEMNÉM DOMĚ (ukázka)

Originální název: Das Licht in einem dunklen Haus,

vydáno u Galiani Berlin, Berlín 2011

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2015

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2011, Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Originally published in the German language as

„Das Licht in einem dunklen Haus“ by Jan Costin Wagner

Published under the imprint Galiani Berlin

© Obálka Martina Černá, 2014

Translation © František Ryčl, 2014

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2014

ISBN 978-80-243-6710-1

Věnováno Venle

PROLOG

18. srpna 1985

Něco se stalo. Musím to zapsat. Všechno si zapsat, abych si na to později dokázal vzpomenout. Všechno přesně popsat, aby se v hlavě mohl vytvořit obraz.

Říkal Lauri.

Nuže… Ona nepláče. A nesměje se. Jen tu sedí. Sedím na židli vedle ní a v hlavě mám takové bzučení. Jakoby včelí nebo muší nebo tak nějak. Můj milý deníku. Sedíme vedle sebe. U klavíru.

Ona soustředěně hledí na klávesy. A pak na jednu klávesu udeří a ta se jasně rozezní. Je teplo. Oba se potíme. Šaty má pořád ještě pomuchlané. Zmuchlané a pomačkané.

Jsou to modrobílé šaty, o kterých jsem Laurimu vyprávěl. Takové lehké letní šaty, pod nimi se dá dost zřetelně rozeznat, vlastně spíš vytušit, tvar jejích prsou.

Šaty jsou velice zmuchlané a vyhrnuté, skoro vidím místo, kde jí začíná zadek. Tón zní jasně a je o něco hlasitější než bzučení, ale to bzučení taky není doopravdy, existuje jen v mé hlavě.

Okno je otevřené. Vítr fouká dovnitř, je ale teplý. Smích a cákání od jezera. To jsou jistě děti ze sousedního domu.

Venku je docela horko, dost jsem se zpotil, když jsem se hnal na kole k ní.

A pak sedíme oba zpocení vedle sebe, poté, co se to všechno stalo. Ale ona se taky třese. Jistě jí není zima, protože se přece potí a jako by byla udýchaná, ale přesto se taky třese a znovu udeří do klávesy. O něco výš než předtím, tedy ještě jasněji. Zní to tak nějak jasně a tiše. Obojí současně.

Jako výkřik šeptem.

PODZIM

1

Kimmo Joentaa žil s ženou beze jména v podzimu bez deště. Tlaková výše dostala jméno Magdalena. Ta žena si nechávala říkat Larissa.

Přicházela a odcházela. Nevěděl odkud ani kam.

Večer, když se vrátil domů, zůstal chvíli sedět v autě a hledal za okenními tabulkami známky její přítomnosti. Někdy bylo rozsvícené světlo, které, když ráno odjížděl, nesvítilo. Někdy byla tma.

Když svítilo světlo, většinou v domě nebyla. Když byla tma, seděla s překříženýma nohama na pohovce a smála se, když se jí zeptal, jaký měla den. Smála se a smála, dokud se k ní Kimmo Joentaa nepřidal.

Několikrát se jí zeptal, proč vždycky rozsvítí světlo, když odchází, a proč sedí potmě, když přijde domů. Neodpovídala mu. Jenom na něho hleděla a mlčela. To dělávala častokrát, když jí kladl otázky. Když se chtěl začít vyptávat znovu, přistoupila k němu, objala ho, svlékla ho, položila si ho na pohovku a pak se na něm pohybovala rytmickými, zkušenými pohyby, dokud nedospěl k vyvrcholení.

Než roztál sníh a led, hrávala s dětmi na jezeře hokej. Jedla spoustu zmrzliny, nejraději vanilkovou a tu z tundrových jahod. Měla ráda akční filmy, přestřelky a explodující auta. Komedie ráda neměla, ale smála se hodně. Většinou jemu. Nemusel říkat vůbec nic, mnohdy jí stačil jen výraz jeho tváře nebo nějaký pohyb, který udělal.

Měla slámově blonďaté vlasy a trvala na tom, že měří metr šedesát – a ne metr jednapadesát, jak občas tvrdíval Joentaa, protože měl rád její vzteklý pohled. Byla velmi štíhlá, což Joentau udivovalo, vzhledem ke všem těm sladkostem, které spořádala.

Občas zmizela. Když jí volal na mobil, ozval se mu cizí, anonymní hlas z hlasové schránky. Zanechával jí zprávy a cítil, jak se jeho slova propadají do ticha. Na e-mailovou adresu, kterou mu dala, jí psal texty, na něž nikdy neodpovídala. Seděl v prázdném domě, s mobilem v ruce, nad notebookem a čekal.

Začal každé ráno, když odcházel, nechávat rozsvíceno a cítil píchání v žaludku, když pak jednou dům, po několika dnech nebo týdnech, zase při jeho návratu spočíval ve tmě. Potom seděla s překříženýma nohama na pohovce, podívala se na něj a řekla, že je zase tady.

Když se jí zeptal, kde byla, mlčela.

Ráda chodívala na procházky. Celé hodiny spolu o víkendech kráčeli lesem a ona mu vyprávěla obsah filmů, které viděla, nebo knih, které četla. Četla všechno možné, jen to musely být příběhy, příběhy, které mu mohla vyprávět. Ty knihy se vršily v různých koutech domu. Pozorně jí naslouchal a pokoušel se za postavami, které ožívaly na jevišti její fantazie, najít vypravěčku.

Pracovala jako prostitutka, Joentaa ale nevěděl kde. Jednou se jí na to začal vyptávat, ale jen se tak úkosem ušklíbla a řekla, ať to nechce vědět. Když začalo léto, řekla mu, že si našla vedlejší zaměstnání na půl úvazku, že prodává zmrzlinu, a Joentaa řekl, že z toho má radost.

„Když to šikovně zařídím, můžu sníst tolik sladkostí, kolik budu chtít,“ řekla.

Ptal se jí na její jméno, její skutečné jméno, ale řekla, že na jménech nezáleží.

Ve spánku plakala, a když ji probudil, nebo na to po jejím probuzení zavedl řeč, nedokázala si ani vzpomenout, že se jí něco zdálo.

2

V polovině září šli spolu na oslavu narozenin. Nurmela, šéf policie v Turku, slavil padesátiny v obrovské zahradě svého domu, která ležela přímo na břehu řeky a skýtala malebný výhled.

Když tam přišli, přivítala je Nurmelova žena Katriina, kterou Joentaa už předtím několikrát viděl na vánočních večírcích pro policejní zaměstnance. Byla vysoká a štíhlá a jako by se neustále pohybovala s vědomím svých fyzických předností.

Zahrada už byla plná hostů a Joentaa zamířil k Petrimu Grönholmovi a Paavu Sundströmovi, kteří seděli na sluníčku u širokého stolu. Larissa mu pevně tiskla ruku, zatímco šli, a když se na ni Joentaa krátce podíval, usmála se na něho. Cítil její ruku ve své, cítil teplo toho až moc horkého podzimu a měl radost, že na tu oslavu šli. Došel ke stolu, u něhož seděli Sundström a Grönholm, a představil jim ženu, jež stála vedle něho a tiskla se k němu, jako Larissu.

„Hallo,“ řekl Grönholm.

„Wow,“ řekl Sundström.

Larissa se zasmála. Oním hlasitým, nečekaným smíchem, který měl rád, protože byl tak nefalšovaný a vždycky v něm na chvíli vzbudil pocit, že ji zná.

Sundström zíral na Larissu, dokud ho zřejmě jistá myšlenka nevrátila do reality. „Má horší polovička je taky někde tady,“ řekl a s nevelkým nadšením se rozhlédl. „Pravděpodobně se nachází někde tam, kde podávají šumivá vína.“

„Tam bych chtěla taky,“ řekla Larissa.

„Ano… hned,“ řekl Joentaa.

„Dnes se ožereme,“ řekla Larissa.

Sundström se zasmál, Grönholm se zasmál, Joentaa přikývl a Larissa pustila jeho ruku a zamířila do svahu ke stánkům s nápoji. Joentaa hleděl za ní a cítil, že také Sundström a Grönholm ji pozorují.

„Všechna čest, Kimmo, všechna čest. Nová žena ve tvém životě, je to tak?“ zeptal se Sundström.

Joentaa přikývl. Nová žena. Nebo něco takového.

„To mám radost,“ řekl Grönholm. „Už kvůli tobě mám radost.“

„Taková…,“ přerušil ho Sundström.

„Co?“ zeptal se Grönholm.

„Taková… pekelnice,“ řekl Sundström.

„Co prosím?“ zeptal se Grönholm se smíchem a vrhl na Joentau nejistý pohled.

„Chtěl jsem jen říct… Jé, ahoj, drahoušku,“ řekl Sundström. „Smím ti představit Kimma Joentau, dalšího z mých politováníhodných podřízených? Kimmo, Sabrina. Sabrino, Kimmo.“

„Zdravím vás,“ řekl Joentaa.

Sabrina Sundströmová si přiložila sklenici s šumivým vínem k ústům, upila, pak sklenici spustila níž a upřímně se usmála. Joentaa ji dosud neznal, ale věděl, že jistě musí mít smysl pro humor. Dokonce hodně velký. Jak jinak by mohla žít s Paavem Sundströmem?

Opodál začaly hrát housle a hned poté promluvil z terasy do mikrofonu skvěle naladěný policejní šéf Nurmela, poděkoval všem, že přišli a za jejich velkolepé dary, které pak v pravý čas rozbalí. A že jen doufá, že v nich nebude přespříliš narážek na důchod, odchod a soumrak života, protože on je teprve v poločase a ještě má spoustu věcí před sebou. Jeho žena Katriina stála vedle něho a na závěr řekla, že za pár minut budou k dispozici švédské stoly.

Znovu se rozezněly smyčce, na kraji široké terasy seděl kvartet, všichni v černém, tři mladé ženy a jeden mladý muž. Larissa se vrátila, na podnosu balancovala s láhví sektu a se skleničkami.

„Je toho dost pro všechny,“ řekla.

Sundström se zasmál, Grönholm jim nalil a Larissa se posadila a ihned se pohroužila do rozhovoru s paní Sundströmovou. Do rozhovoru o letních šatech, pokud si Joentaa správně vyložil slova, která tu a tam zachytil.

Koutkem oka zahlédl, jak k nim po boku své paní přichází Nurmela. Svižným krokem, v béžovém obleku, se žlutou kravatou, na níž se smáli modří kačeři Donaldi. Katriina se pohybovala plavně a elegantně, přitom bez problémů držela tempo s jeho staccatovým krokem.

„Parádní outfit,“ řekl Sundström, když se oba ocitli na doslech. „Myslím tu kravatu. A samozřejmě taky šaty tvé ženy.“

„Děkuji, děkuji,“ řekl Nurmela, Katriina se usmála a Joentaovi připadalo, že se výraz v Nurmelově tváři změnil.

„Hele, August,“ řekla Larissa.

„Hm?“ zeptal se Grönholm.

„Kdo?“ zeptal se Sundström a Grönholm se rozhlédl, zřejmě hledal onoho Augusta.

„Jejda,“ řekla Larissa a rukou si zakryla ústa, zatímco Joentaa vycítil, jak Nurmela vedle něho znejistěl a najednou měl hrozně naspěch. Katriina upřeně pozorovala Larissu.

„Tak pojď, drahoušku, musím se ještě… podívat za dalšími hosty…,“ řekl Nurmela a vyrazil ke stánkům s nápoji.

Všichni ho pozorovali, a když se Katriina vzpamatovala, vydala se za ním.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Grönholm.

„Odkdy se Nurmela jmenuje August?“ zeptal se Sundström.

„Ale on se přece nejmenuje August,“ řekl Grönholm a obrátil se na Larissu.

„Spletla jsem se,“ řekla a obdařila Joentau širokým úsměvem. „Kdo chce ještě sekt?“ Vzala láhev a dolévala jim.

Joentaa jí vděčně podal svou sklenici a pak ji vyprázdnil jedním douškem. Náhle si byl jistý, že tento den dokáže přežít jen ve stavu lehké opilosti.

„Na zdraví,“ řekla Larissa a všichni si přiťukli.

„Tak jmenuje se August, nebo ne?“ zeptala se Sabrina Sundströmová.

„O tom nic nevím,“ řekl Grönholm.

„Ne,“ řekl Sundström.

„Spletla jsem se,“ řekla Larissa

„Na jménech nezáleží,“ řekl Joentaa.

Zachytil Larissin pohled, ovšem nedokázal si ho nijak vyložit, a tak odešel pro další láhev alkoholu.

3

Zbytek oslavy se pohroužil do příjemné, měkké mlhy. Cinkání jídelních příborů, lidský had na čerstvě posečeném trávníku u sněhobílých švédských stolů. Larissa jedla s chutí, především jí chutnala vejce s lososem a sledi v curry.

„Hm, pochoutka,“ řekla několikrát a zasmála se, zatímco Joentaa cítil nutkání ji obejmout a přitisknout se k ní tak, až by se jim oběma nedostávalo vzduchu. Během opravdu krátké doby osmkrát až dvanáctkrát vyprázdnil sklenku sektu, nevěděl přesně kolikrát, protože je najednou přestal počítat a jen mimochodem zaznamenal, že Sundström pozvedl obočí.

„Eh, Kimmo… jsi v pořádku?“ zeptal se.

Joentaa přikývl. Cítil se pozoruhodně střízlivý, navzdory jemnému závoji, který mu zastřel myšlenky.

Larissa se vesele bavila s paní Sundströmovou, Grönholm se uvolněně opíral na židli, pil jedno pivo za druhým, tu a tam si dal i sekt. Zdálo se, že oběma pozorně naslouchá. Joentaa se v duchu ptal, proč Grönholm nikdy na podobné akce nechodí se svou ženou. Zvažoval, jestli s tím nějak souvisí Grönholmova dobrá nálada a jeho spokojenost, pak ale tu myšlenku zavrhl a chvíli pozoroval Nurmelu, jenž uprostřed zahrady hovořil s hosty, kteří ho obklopovali. Tu a tam vrhl pohled ke stolu, kde seděl Joentaa. Zřejmě se snažil zjistit, jak se ta drobná blondýnka mohla dostat na oslavu jeho narozenin.

Joentaa měl pocit, že co chvíli Nurmela ulpívá stále kratšími pohledy na jeho tváři, ale neuhýbal očima, na to byly příliš líné a večer byl vlahý a příjemný. Cítil Larissina objetí pokaždé, když odcházela, aby si od švédského stolu přinesla další jídlo. Občas ji chytil za ruku a pár vteřin ji podržel ve své, než ji pustil.

„Musím jít ke švédskému stolu,“ řekla Larissa káravě.

„Tak to tě nebudu zdr-žo-vat,“ odpověděl Joentaa.

Hleděl za ní a všiml si, jak provokativně vrtí zadkem. Tohle nikdy nedělala. Hraje divadlo pro ostatní. Možná pro Augusta. Většina přítomných mužů ji pozorovala, někteří se zasmáli, jiní se snažili nedát na sobě nic znát.

„To je teda ženská,“ zašeptal mu Sundström zblízka do ucha. Pocítil závan jeho dechu a přikývl.

„Co říkáš?“ zeptala se Sabrina vedle něho.

Larissa se vrátila, na bílém talířku balancovala s vejci a sledi. Pohlédl na ni a náhle ho napadlo, že ještě nikdy neviděl tak šťastného člověka.

„Co je?“ zeptala se.

„Hm?“

„Díváš se na mě tak nějak divně,“ řekla.

„To nic,“ řekl.

Ještě nikdy jsem neviděl tak šťastného člověka, pomyslel si. A ještě nikdy jsem neviděl žádného člověka, který by tak často plakal ze spaní.

Pak se cpala sledi a vejci a Sundström začal vyprávět vtipy, které hraničily s oplzlostí. Blížil se večer, od pochodní se šířilo teplo i trochu světla, a když pak bylo už příliš temno a chladno, stáhlo se tvrdé jádro do domu, který byl jasně osvětlený. Pod Joentaou se lehce podlamovaly nohy a jen neurčitě zaznamenal, že ho Nurmela zatáhl stranou.

„Na okamžik, Kimmo,“ řekl.

„Hm?“

Stáli na trávníku sami dva, z domu k nim doléhal smích. Za nimi cinkaly příbory, obsluhující personál odklízel zbytek občerstvení.

„To tys ji přivlekl?“

„Cože?“

„Tu… ženu, se kterou jsi přišel…“

„Larissa.“

Nurmela na něho upřeně zíral. Zdálo se, že mu jdou slova jen těžko přes rty. Jako by byl soustředěný na nějaký vzdálený bod. Joentaa pozoroval kačery v námořnických oblečcích na Nurmelově kravatě. V mihotavém světle pochodní.

„Zbláznil ses?“ zeptal se Nurmela.

„Hm?“

„Dotáhnout sem… šlapku…“

„Ach tak,“ řekl Joentaa.

„Ano, ach tak.“

„Ano.“

„Ano, přesně, ach tak.“

„Larissa pracuje taky jako zmrzlinářka. Na poloviční úvazek,“ řekl Joentaa.

Nurmela mlčel. Divže mu oči nevypadly z důlků.

„Ti Donaldi tancují,“ řekl Joentaa.

„Cože?“

„Na tvé kravatě.“

Nurmela sklopil oči. Pak k němu opět vzhlédl.

„Nevěděl jsem, že se znáte,“ řekl Joentaa.

„Co prosím?“

„Nevěděl jsem, že se Larissa a ty… že se… znáte.“

Nurmelovy ruce se vymrštily dopředu a popadly Joentau za krk. Pocítil píchnutí v prsou a slyšel se, jak chroptí. Pozoroval modré kačery.

Nurmelův dech byl cítit alkoholem, jeho hlas zněl ale jasně a střízlivě. „Hajzle,“ řekl.

Pak ho pustil. Joentaa sledoval jeho pohled, který směřoval k řadě oken. Katriina uprostřed místnosti, ve světle, jež se linulo z velkého lustru. Štíhlá a vysoká. S úsměvem pro každého hosta.

„Je mi líto, jestli Katriina…,“ řekl Joentaa.

Nurmela těžce dosedl na jednu z bílých skládacích sedaček. Joentaa udělal pár kroků a taky si jednu sedačku přitáhl. Posadil se.

„Je mi líto, jestli Katriina… Jestli z toho byla rozladěná…“

„Ničeho si nevšimla,“ řekl Nurmela.

„Ne?“

„Ne. Nebo možná ano. Ale to zvládnu,“ řekl Nurmela.

Zvládne to, pomyslel si Joentaa. Začalo jemně, lehounce poprchávat, poprvé po dlouhé době. Zdálo se, že hostitele v domě nikdo nepostrádá.

„Nějakou kravinu jí už navykládám,“ řekl Nurmela.

Joentaa přikývl.

„Na tom přece nezáleží,“ řekl Nurmela.

Joentaa přikývl a uviděl za okny Larissu. Byla pohroužena do rozhovoru s paní Nurmelovou. Obě se smály. Nurmela zíral do tmy a nakonec přece jen začal klopýtat o slova.

„Vždyť na tom přece vůbec nezáleží,“ zamumlal.

„Ano,“ řekl Joentaa. Viděl za okny Larissu s paní Nurmelovou. Jen s obtížemi dokázal ten obraz zaostřit.

„Poločas,“ řekl Nurmela.

„Ano,“ řekl Joentaa.

„Jsem v poločase.“ Se zjevnou snahou obrátit svá slova v čin se zvedl a toporným krokem zamířil k domu. „Pojď, Kimmo, dáme si ještě jednu,“ zavolal.

Joentaa se vydal za ním.

„Vy spolu… žijete?“ zeptal se Nurmela cestou.

Larissa za velkým oknem. Tančí v rytmu neslyšitelné hudby.

Joentaa přikývl.

„Hm,“ zabručel Nurmela a Joentau napadlo, že Larissa dost možná přijde o jednoho ze svých nejlepších zákazníků. Ale proč vlastně? Teď, když se všechno dostatečně vysvětlilo.

Nurmela, Larissa.

Nurmela si sám pro sebe přikyvoval. Modří kačeři se pronikavě smáli, podobně jako Larissa za okny.

Když Nurmela otevřel dveře a konečně uslyšeli hudbu, na niž Larissa a Katriina tančily, napadlo Joentau, že se jednou bude muset svého šéfa zeptat na dvě věci.

Proč má jeho dům zvukotěsná okna.

A proč právě August?

4

„Proč… proč právě August?“ zeptal se Sundström, protože ho už žádné další sprosťárny nenapadaly… nebo protože si Grönholm zrovna odskočil pro další pivo.

Naklonil se k Joentaovi, který si hověl na druhém konci pohovky, mezi nimi seděla jakási zrzavá žena, již Joentaa neznal a zřejmě ani Sundström neměl zájem s ní zavést rozhovor. Hlava mu spočívala těsně nad jejím klínem, zatímco upřesnil otázku: „Co to bylo předtím s tím Augustem?“

„Nemám tušení,“ řekl Joentaa.

„Larissa mi chce nabulíkovat, že o žádném Augustovi vůbec nic neřekla. Ale tys přece taky slyšel, že mluvila o Augustovi. A zřejmě měla na mysli Nurmelu.“

„Nemám tušení,“ řekl Joentaa.

„Ale…“

„Na tom nezáleží. Bylo to nedorozumění,“ řekl Joentaa.

„Já jenom myslel… Nurmela se totiž nejmenuje August. Na jeho jméno si celou dobu nedokážu vzpomenout, ale zcela jistě není…,“ mumlal Sundström a zvedl hlavu z klína ženy, která ani nehnula brvou.

Hudba byla hlasitá a sférická, basy bručely a bzučely a Larissa s Katriinou tančily a smály se na sebe a Joentaa si pomyslel, že se Nurmela vytáhl opravdu pozoruhodnou oslavou. Tvrdé jádro posledních hostů. Smyčcový kvartet už se rozloučil. Grönholm se k nim potácel v povznesené náladě, zatímco Nurmela ležel rozvalený v křesle opodál a nepřítomně se usmíval.

Poločas, pomyslel si Joentaa. Tváří v tvář výjevu, který se mu nabízel, to znělo spíš podhodnoceně.

Larissa a August.

Nebo jak se vlastně jmenují…

Potom přišla Larissa k němu, vzala ho za ruku a vytáhla ho na taneční parket v Nurmelově obýváku. Silou, která nesnesla odporu. V duchu se ptal, kde sehnal Nurmela tak ulítlou hudbu, zatímco mu Larissa visela na krku, rty na jeho uchu. Slabě vnímal její hlas, ale nerozuměl slovům, jež říkala. Příliš hlasité, naznačil jí, ale ona se usmívala a mávla rukou.

Opodál uhlazovala Sabrina Sundströmová svému muži rozcuchané vlasy a Petri Grönholm zvedal k ústům sklenici s pivem. Larissa se smála. Jemu. No ovšem. Opětoval její smích a ještě umocnil směšnost svého tanečního stylu nervózními záškuby. Také Grönholm na gauči se smál a povzbuzoval ho, Sundström zavřel oči a zřejmě si užíval Sabrininy masáže hlavy. Následovala pomalá písnička, klavír a zpěv. Larissa ho objala pažemi a řekla, že tuhle píseň mohl ten zpěvák jen stěží přežít.

„Proč?“ zeptal se Joentaa.

„Je moc smutná.“

„Hm,“ řekl Joentaa.

Najednou se podlomila v kolenou a se smíchem ho táhla s sebou k podlaze. „Jejda,“ řekl Joentaa a zachytil ji, zatímco Petri Grönholm se vyzvracel Nurmelovi na podlahu, pokrytou zlatohnědým kobercem.

„Ííííííí,“ zaječela zrzka, vyskočila z gauče a přistála v náručí jednoho muže z protidrogového.

„A jéje,“ řekla Sabrina Sundströmová a Katriina prošla místností, vzpřímená a elegantní, a sklonila se nad Grönholmem, který se přidržoval nohy stolu a pokoušel se vstát.

„To nic,“ řekla Katriina.

„Ten koberec vypadá jako to pivo, které jsi vyblil,“ řekl Sundström.

„Paavo, prosím tě,“ řekla Sabrina.

„No co… vždyť je to pravda,“ řekl Sundström.

Přišel Nurmela, objal Katriinu a společně hleděli na Grönholma, zatímco Grönholm blábolil: „Já… se… moc… omlouvám… vůbec jsem si nevšiml… že jsem tak… to poslední pivo bylo… už přes míru.“

Katriina začala podlahu utírat a Nurmela jí vzal hadr z ruky. „Počkej, já to udělám,“ řekl.

„Ještě trochu vína?“ zeptal se Sundström, zatímco pomáhal Grönholmovi vstát.

„Za to může Kimmo,“ řekl Grönholm. „Ten tvůj šílený balet mě dorazil.“

„Omlouvám se,“ řekl Joentaa a Grönholm se rozesmál. Nurmela drhnul, jak jen to šlo, a Katriina řekla: „Netlač tolik, drahý, nebo vydřeš z koberce barvu.“

„Cože?“

„Ten koberec. Když ho budeš tak drhnout, zůstane tam po čisticím prostředku skvrna.“

„Aha.“

„Já bych použil sůl,“ řekl Sundström.

„Ta je na víno,“ řekla Sabrina. „Na víno…“

Pak seděli všichni kolem stolu a Nurmela nabízel vyprošťovák, jakýsi meruňkový likér z Francie.

„Nevím, jestli je to právě teď nejlepší nápad,“ řekla Katriina a i sám Grönholm řekl: „To je dobrý, už je to dobrý.“ Ale Nurmela přesto nebyl k zastavení a přinesl láhev a všichni si přiťukli.

„Hm, to je dobré,“ řekla Larissa a vypila sklenku jedním douškem. Nurmela si odkašlal.

Signál k odchodu dali zrzka a kolega z protidrogového. Joentaa spolu se Sundströmem podpírali potácejícího se Grönholma, který si neustále pro sebe brumlal: „Teda lidi… lidi, lidi, to bych nikdy neřekl, že se něco takového… stane… právě mně…“ Pak se opět rozesmál.

Nurmela a Katriina zamávali, muž z protidrogového a zrzka zamávali – a pak jich sedělo v autě, které řídila Sabrina Sundströmová, pět. Sundströmovi seděli vpředu, vzadu seděl Joentaa, Larissa a Grönholm.

„Kam zajedeme nejdřív?“ zeptala se Sabrina.

„Nejdřív zavezeme domů Petriho,“ řekl Joentaa.

„Nedělejte si se mnou… já… můžu taky řídit, pokud to… bude nutné…,“ ujišťoval je Petri Grönholm.

Opět se rozpršelo.

„Už přichází podzim,“ konstatoval Sundström.

„Ještě má být teplo,“ řekla Sabrina Sundströmová.

Grönholm poděkoval za pěkný večer a trval na tom, že z auta vystoupí sám a sám dojde až ke svému bytu. Byl to poměrně vysoký dům v centru Turku, přímo u tržnice.

„Tak brzy nashle, ať jsi opět svěží,“ zavolal Sundström z okýnka a Petri Grönholm něco zabručel, ovšem Joentaa mu nerozuměl. A pak jeli po stále užších silnicích, zatímco pršelo čím dál víc.

„Seš si jistý, že jsme tady správně?“ zeptal se Sundström, když Joentaa Sabrinu požádal, aby odbočila na lesní cestu.

Čím si může být člověk vlastně jistý? pomyslel si Joentaa.

Dům ve tmě.

Larissa vedle něho.

Její ruka v jeho.

„No, tak se tedy mějte, vy dva,“ řekl Sundström.

„Dobře se vyspěte,“ řekla Sabrina.

„Vy taky,“ řekl Joentaa a následoval ženu, jejíž jméno neznal a která už byla na půli cesty k domovním dveřím.

5

Plakala ze spaní, a když ji Kimmo Joentaa probudil a zeptal se, jestli je v pořádku, na nic si nevzpomínala.

„Musím teď spát,“ řekla.

„Určitě se ti jen něco zdálo.“

„Kimmo, já nevím co. Nech mě spát, ano?“

„Když mi slíbíš, že nebudeš plakat.“

„Někdy jsi hrozně paličatý.“

„A jak je to s ním, s tím Augustem?“

Mlčela. Trochu se napjala.

Pocítil píchnutí v žaludku, pak v prsou.

Pálení za očima.

„Kimmo, teď spi.“

„Omlouvám se.“

„Prostě spi.“

„Omlouvám se.“

„Dobrou noc, Kimmo,“ řekla a obrátila se na bok.

Uběhla nějaká doba, z níž vykrystalizovala věta. Chvíli ji převaloval na jazyku, než ji vyslovil.

„Něco od tebe potřebuji,“ řekl konečně.

Odpověď nedostal a nevěděl, jestli ho slyšela.

„Potřebuji znát tvé jméno,“ řekl.

Zřejmě představovala jeho slova jen zvuky nebo barvy ve snu, který se jí zdál a na který si, až se probudí, nedokáže vzpomenout.

6

14. září 2010

Můj milý deníku,

říká se to tak přece, nebo ne? Ale ano. Myslím, že ano.

Všechno je nutné zapsat tak, jak to člověk vnímá. Aby si dokázal vzpomenout. Později.

Nemocnice je zařízená stroze. Stěny jsou zelené, bílé a modré. Chodím velkými halami a mám pocit, že jsem sám. Ostatní po mně vrhají pohledy, ale žádný neulpí. Lidé chodí v pláštích stejných barev jako ty stěny. Všichni spěchají a jsou soustředění. Zaměření na něco, co se mnou nemá nic společného. Mě nevidí. Rychle běhají a mizí za dveřmi a skrz stěny pronikají tlumené hlasy a občas nějaké zasténání, nějaký křik nebo pláč.

Připadám si jako stín, dokonce i když sedím u ní. V prázdné místnosti, kterou jsem našel, aniž bych ji hledal. Zeleň stěn, jež nás obklopuje. V ní hřebík a na něm dřevěný Ježíš na kříži. Na bílém nočním stolku květina z umělé hmoty. Bělost postele a ložního prádla. Lékařské přístroje. Hadičky, elektronika. Technika, která vypadá pozoruhodně staře. Zvetšelá, opotřebovaná. Stále se opakující, jemný, bzučivý tón zní do ticha jako tenkrát zvuky klavíru, vždycky chvíli poté, co udeřila do klávesy.

Opakující se, jemný, bzučivý tón, který prozrazuje, že žije.

Spát, probudit se.

Vše probíhá tak rychle, proto je třeba to zapsat. Aby se to uchovalo. Aby si člověk mohl jednou vzpomenout.

Vše probíhá tak rychle, tak strašně rychle, později se k tomu musím vrátit.

To, co umožňuje život, vtéká do ruky, do paže a pak se rozpouští, jako by to byla jen náplast na ráně.

Opouštím pokoj, běžím chodbami, zahýbám za roh. Ostatní jdou proti mně. Jejich stíny se lámou na stěnách. Někteří sedí na lavicích a zvedají oči, když nějaký hlas v úzkosti vykřikne.

Když vyjdu na denní světlo, vypadá podzim jako léto, slunce svítí jako tenkrát a na pár vteřin mám pocit, že uplynulo jen pár vteřin.

7

Když se ráno Joentaa probudil, byla už Larissa pryč. Na jazyku měl pachuť zvětralého sektu. Závrať neměl, ani ho moc nebolela hlava, ale cítil, že obojí se dostavilo už během spánku a že nějakou dobu vydrží.

Vstal a prošel obývákem do kuchyně. Dům byl tichý a prázdný. Žádná šumící, stříkající voda ve sprše. Pocítil nutkání zavolat její jméno, ale pak to slovo vyšlo z jeho úst jako zaskřehotání. Odkašlal si a zkusil to znovu. „Larisso,“ řekl bezvýrazně a zároveň tak, že by ho neslyšela, ani kdyby tady byla.

Ale ona tu nebyla. Sešel do sklepa a otevřel dřevěné dveře do sauny, jež spočívala v ranním chladu. Úzké okénko bylo otevřené. Zapomněli ho zavřít. Stál v malé čtvercové místnosti a pozoroval pozůstatky včerejšího dne. Kameny byly vychladlé, voda k polévání tvořila ve starém, šedém kbelíku klidnou, hladkou hladinu. Připadalo mu, že na spodním stupni dřevěné lavice vidí otisky jejich těl a dost možná i tělesné tekutiny, které připomínají žhavé hodiny, jež zde strávili. Než odjeli k Nurmelovi na jeho výjimečnou narozeninovou oslavu.

Jak je to vlastně s tím Augustem?

A kolik ho bude stát ta hodina v sauně, horká a vášnivá?

Vrátil se nahoru. Posadil se ke kuchyňskému stolu a dumal nad tím, že je sobota a že Larissa vlastně v sobotu nepracuje. Možná se šla jen projít. Nebo si zaplavat. Zazvonil telefon. Zůstal stát a čekal, až se zapne záznamník. Věděl, že to není Larissa. Larissa nikdy nevolala. Byl to Sundström a žádal ho, aby mu zavolal zpátky.

Přešel do obýváku a zkoumal hladinu jezera, klidnou, hladkou plochu, byla jako ta voda tam dole v sauně, v tom otlučeném kbelíku, který koupila Sanna, když ještě žila a všechno bylo v pořádku.

Posadil se na pohovku, aniž by spouštěl jezero z očí, a myslel na to, že Sanna je mrtvá a Larissa zmizela. Nic jiného nebylo důležité.

Ona se vrátí. Večer. Nebo ráno. Za pár dní nebo týdnů.

Půjde zalít Sannin hrob.

Odešel do kuchyně, nalil si do sklenice vodu a zvedl ji k ústům. Kolem prošel Pasi Laaksonen ze sousedního domu. S udicí. Zamával a Joentaa zvedl paži, aby pozdrav opětoval. Jako vždycky. Jako toho dne, kdy zemřela Sanna, a mnoho dalších dní.

Když chodil Pasi Laaksonen o víkendech krátce před polednem na ryby, stával Joentaa kupodivu často u kuchyňského okna. Díval se za Pasim, jak mizí pod svahem, který vede k jezeru, a přemýšlel, jestli je to náhoda, stále se opakující náhoda, nebo něco docela jiného.

Pasi s udicí, jdoucí, mávající. Několik hodin po Sannině smrti. Možná stává u kuchyňského okna, aby tu scénu prožíval znovu a znovu, protože ho Pasiho cesta k vodě pokaždé znovu vrací k té chvíli, kdy Sanna zemřela – a ke chvíli, kdy ještě žila.

Čím déle o tom přemýšlel, tím mu ta myšlenka připadala přesvědčivější a v duchu se ptal, proč si to uvědomil teprve teď, po letech.

Přemýšlel o tom ještě ve chvíli, kdy telefon zazvonil znovu. Vzpamatoval se a vydal se k němu rychlým, pružným krokem, třebaže věděl, že to Larissa nebude.

Byl to Petri Grönholm. Mluvil jasně, možná jen trochu pomaleji. Joentaa si vzpomněl na tu nepříliš vzdálenou chvíli, kdy Petri Grönholm pozvracel Nurmelovi koberec, i na tu vzdálenější, kdy Sanna dodýchala, a také na to, že Larissa odešla, aniž by se rozloučila. Larissa… vlastně bůh ví, jak se doopravdy jmenuje. Náhle mu bylo zatěžko soustředit se na slova, která říkal Grönholm na druhém konci telefonu.

„Kimmo?“

„Ano?“

„Rozuměl jsi všemu?“

„Ne tak docela. Takže v nemocnici…“

„Ano. Paavo Sundström už tam jede a Kari Niemi s kriminalistickými techniky už tam jsou. Ta žena byla prý beztak těžce nemocná.“

Beztak, pomyslel si Joentaa.

„To je právě divné… Ona by totiž tak jako tak umřela.“

„Aha,“ řekl Joentaa.

„To je jedno. Každopádně Paavo říkal, že máme zaparkovat na parkovišti před hlavní budovou, že se odtud dostaneme k jednotce intenzivní péče podle cedulí.“

Joentaa přikývl. Jednotku intenzivní péče nemocnice v Turku znal.

„Ano… stavíš se pro mě? Kvůli zbytkovému alkoholu, byl jsem včera v noci úplně na šrot, a tak nechci…,“ řekl Grönholm.

„Ano… jistě.“

„Tak zatím,“ řekl Grönholm a přerušil spojení. Joentaa zůstal chvíli stát s telefonem v ruce.

Když si oblékal kabát, vzpomněl si konečně, jak se Nurmela jmenuje křestním jménem. Petri, stejně jako Grönholm. Nebyl si zcela jistý, ale ano, přímo to jméno viděl před očima. Petri Nurmela, policejní šéf.

Krycí jméno August.

Plýtvání energií, pomyslel si letmo a ještě než odešel, rozsvítil v domě všechna světla.

Table of Contents

PROLOG

PODZIM

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

ZIMA

VÁNOCE